Title: Kedves ’Szenvedésben tökéletesedők’
Subject: Zsid 2,10-15. - Test és vér testvére - Judica (Böjt 5.)
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Friday, March 26, 2004 11:03 PM
Subject: Zsid 2,10-15. - Test és vér testvére - Judica (Böjt 5.)

Kedves ’Szenvedésben tökéletesedők’!

Vázlatkísérlet:
Cím: Test és vér testvére
Halálfélelem
Homo patiens
Testvéri szenvedés
Megsemmisített halál

A halál félelme alatt élünk. Ennek egy döbbenetes kifejezése volt az új terroristavezér megnyilvánulása: Előbb utóbb így is, úgy is meghalunk rakétától vagy ráktól. Mi inkább a rakétát választjuk. Valóban ennyi a lét? Érdekes már csak azért is , mert nem egy ateista mondja, hanem iszlám fanatikus — mégsem említ semmiféle túlvilági létet ebben. Vajon mi nem ilyen keresztyének vagyunk, akik szintén nem számolunk azzal, hogy a halál nem pont, hanem kettőspont?! Amikor e héten is megálltunk egy koporsó mellett, csak a gyász tölti el a szívünket, vagy tudjuk azt is, hogy Sátán halált hozó, életünk végére ütött pontja mellett a szenvedésekben méltóvá és tökeletessé/teljessé lett főpap odaütött egy második pontot is, hogy a lezárásból megnyílás lehessen? Az ördögnek hatalma van a halál felett — de Krisztusnak az élet felett van hatalma! Íz ördögnek hatalma volt megölni Jézust — de Neki hatalma volt életre kelni! Miért félnénk hát a haláltól? Jézus dicsőségbe akar vezetni mindannyiunkat — minden testvérét, aki vállalja Vele a testvérség közösségét.

Igaza van az igének — életünk a halálfélelem árnyékában telik. A mai ember tudathasadásosan ugyan tabusította, és nem szól róla (a művészetben azért ott van pl., de hétköznapjainkból hiányzik). A gyermekeket — úgy véli a homo sapiens sapiens (minő fellengzősség a ‘tudományos’ meghatározás duplázása!) —, meg kell védeni a halál gondolatától, látványától, élményétől. ÉS mi az eredménye? Csupa ‘halál-bolond’, vagy inkább ‘haláli bolond’ szaladgál a világban! Nem tudunk mit kezdeni vele annak ellenére, hogy kezdettől fogja tudjuk: végül megízleljük! És emiatt végül végleg magunkra maradunk — az emberek jó része kórházban távozik az élők sorából, ahol általában nincs jelen a családja, rokonság, ahol általában a személyzetnek sincs ideje foglalkozni vele. A születéskor sokan bábáskodnak az ember körül — a halálba nem vezetik halottas-bábák, pedig itt is éppúgy szükség lenne rá!
Igaz, egyre többen kezdik azért felismerni, hogy ez a lélektelenné tett lélek-kilehelés valahogy nem kóser. Ez a bürokratizált és technokratizált halálipar nem az igazi… Áldott az az ember és az a család, aki és akinek körében kézen fogva távozhat a halálfélelem fia! Még áldottabb, ahol nem a sötétbe indul és nem a sötétbe engedik, nem annak adják át, akinek hatalma van a halál felett — hanem a fénybe indul és a fénybe engedik, Ahhoz, akinek az élet felett van hatalma. Az örökélet felett…

Végül (mármint a ‘saját blokk’ végén) egy régebbi igehirdetésemet idemásolom, hátha van benne, ami használható:

Méltó szenvedés		Zsid 2,10-15.
Passió
Körültekintve a világban rengeteg szenvedéssel találkozunk. Televízióból távoli népek szenvedéseiről tudunk: éhínség, járványok, háborúk. De nem szükséges ilyen messzire mennünk. Hazánkban, lakóhelyünkön, közvetlen környezetünkben, családunkban, saját életünkben megannyi szenvedéssel találkozunk. Nem csak az emberiség történetét, hanem saját életünket is elkíséri; elszakíthatatlanul hozzánk nőtt a szenvedés. Lehet, hogy testi, fizikai fájdalmad van, betegség kínoz. Lehet, hogy lelki fájdalom gyötör. Lehet, hogy a bizonytalan jövő aggaszt, családod, gyermekeid sorsának gondja emészti szívedet. Van‑e köztünk csak egyvalaki is, aki nem hordoz tövist testében?!
Miért?
Érthető, hogy felszakad belőlünk is az emberiség örök, nagy kérdése: Miért?! Miért ez a tengernyi kín, gyötrelem, szenvedés?!
Ki nem kiáltott gyötrelmei közepette Istenhez: Miért?! A Biblia egyik legrégebben lejegyzett könyvében Jób is ezt kérdezi Istentől, szinte már vádaskodva. Ezt kérdezi majd’ minden szenvedő. Keressük a választ — ahányan vagyunk, annyi módon és helyen. Filozófusok próbálnak felelni a kérdésre. Vallásos emberek is előállnak válaszukkal, mint ahogy Jób barátai is. E bölcsek teológiája szerint Isten megjutalmazza híveit, az igazakat, akik feddhetetlenül élnek — és megbünteti ellenségeit, a bűnösöket, gonoszokat, akik Isten ellen lázadnak. Eszerint akik békében, gazdagságban élnek, azok igazak Isten előtt; akik pedig szenvednek betegségtől, nyomortól, azok bűnös életük, gonoszságuk miatt szenvednek. Milyen egyszerű is hát! Büntetésből szenvedünk. Ha el akarjuk kerülni a szenvedést, csak meg kell térnünk Istenhez, és mindjárt jól megy majd sorunk! Jób barátai is ezt mondták. Ma is hallhatjuk sok helyről, plakátokon is láthatjuk: ha beteg vagy, csak hinned kell Jézusban, és Ő máris meggyógyít, mint az evangéliumokban.
Ám Jób szenvedése közben is azt mondja: igaz vagyok, nem követtem el semmi bűnt, mégis mérhetetlen csapásokkal sújtott Isten: meghaltak gyermekeim, elveszett vagyonom, testemet fekély emészti. Miért?! Uram, én ártatlan vagyok: szolgáltass nekem igazságot! — kiáltjuk Jóbbal judica vasárnapján.
A kínok kínjából szakad fel újra és újra az emberiség ajkán a kérdés: Miért?! Miért a temérdek szenvedés?! E mögött valójában sokszor egy másik kérdés húzódik meg, amire szintén sikertelenül próbál válaszolni az ember: miért van gonosz? Miért hagyja Isten a gonosz pusztításait ebben a világban? Hiszen a teremtéstörténetben azt olvassuk, hogy minden, amit Isten teremtett, jó. Miért van akkor rossz e világban? Talán mégse sikerült Istennek olyan tökéletesre a teremtés? Talán később nem figyelt oda eléggé? Vagy talán csak játszik velünk, és azért enged Sátán hatalmába minket? Csak azért ad szabad akaratot, szabadságot még a rosszra is, hogy aztán megbüntethessen? Isten ilyen igazságtalan?! Istenkísértő kérdések és gondolatok ezek…
Isten nem válaszol — megítél
De hát akkor miért van szenvedés?! Uram, szolgáltass nekem igazságot! Taníts meg a szenvedés titkára! Válaszolj! — És Isten nem válaszol… Hallgat… … …
Nincs magyarázat a szenvedésre, a gonosz létére. Isten fel sem teszi ezt a kérdést. Ő más kérdést tesz fel nekünk. Ugyanazt, amit Ádámtól kérdezett a bűnbeesés után: Hol vagy? Mit tettél? Ugyanazt, amit Káintól kérdezett, miután megölte testvérét, Ábelt: Hol a testvéred? Tőlünk is ezt kérdezi most, amikor szenvedünk, és nem értjük, miért: Hol vagy? Mit tettél? Hol a testvéred? … … …
Isten igéje, miközben szíven talál, nyilvánvalóvá teszi számunkra: szenvedésünk a magunk bűnének következménye. Ott a kertben mi magunk is bűnbeestünk, nem csak az első emberpár. Nem háríthatom a felelősséget Istenre, saját bűnöm miatt szenvedek! Nehéz ezt elfogadni, és még nehezebb beletörődni. Mit tehetek akkor? Mit tegyek? Mit kell tennem? Ki szolgáltak nekem igazságot? Szolgáltass nekem igazságot! A 43. zsoltár 1. verse így is fordítható: Ítélj meg engem! Bizony, az igazságszolgáltatás számunkra egyben ítéletet is jelent! Isten előtt nem állhatunk meg tisztán. Isten válasz helyett, igazságszolgáltatás előtt először megítél.
Compassio
Televízióból, rádióból halljuk a sok szörnyű hírt. Etiópiában éheznek; a volt Jugoszláviában háborúznak. Ki ne rendült volna meg, amikor a vonat elütötte a gyermekeket szállító autóbuszt? Ki ne érzett volna együtt a szülőkkel? Ki ne szenvedett, sírt volna velük? (2004-ben természetesen más példákat kell felemlítenünk, pl. a terrorizmust, robbantások Moszkvában vagy Spanyolországban, stb.)
Számtalanszor történt meg velem, hogy egy-egy film összetört, mert az emberi gonoszságot és az emiatti szenvedést ábrázolta — én pedig ott zokogtam. Nem értettem, miért kell ennek így lennie?! Csak sokkal később jöttem rá: hiszen Isten is így nézi a földünk színpadán zajló drámai előadást — Ő is szenved, velünk együtt. Ne higgyük, hogy ez csak képletes, hogy ez csak olyan, mint a mi részvétérzésünk a gyászolók iránt! Nem! Ő nem csak képletesen szenved velünk, hanem fizikai valóságában is: magára öltötte az emberiség nyomorúságának egész ruhatárát, minden gyötrelmével együtt: Jézus Krisztusban emberré lett, valóságos, hús-vér emberré, hozzánk hasonlóvá.
Isten látja a szenvedő embert, hallja kiáltását, kérdését — mégsem válaszol. Mi sírunk, de Ő nem vigasztal. Nem ül mellénk, hogy enyhítse fájdalmunkat, nem magyarázza el a szenvedés titkát. Mi azt szeretnénk, ha mellénk állna — de Ő sokkal többet tesz ennél: a helyünkre áll! Velünk együtt szenved! Mindazt a szenvedést, ami emberlétünkkel jár, magára veszi, teljesen, maradéktalanul… Érted, értem, mindannyiunkért!
Mit segít ez rajtunk?
De mit segít ez rajtunk? Persze, szép és nemes dolog, ha valaki önként beáll a szenvedők sorába, a szenvedők mellé; ez kicsit talán vigasztal is, kicsit talán erőt, bátorítást is ad — de nem szünteti meg a szenvedést. Rendben van Istenem, beálltál mellém, de ettől én még tovább szenvedek! Továbbra is az ördög hatalma tart fogva! Továbbra is a haláltól való félelem, a halál rabságában élek! Ítélj meg! Szolgáltass nekem igazságot! … … …
És mi nem vesszük észre, hogy Isten nem a szenvedés megszüntetésével akar igazságot szolgáltatni. Ő a mi szenvedésünk, azaz a mi büntetésünk magára vállalásával szolgáltat igazságot: önmagát adta váltságul — így akar megszabadítani a haláltól, az örök haláltól: a kárhozattól.
„Mert az volt méltó Istenhez, akiért van a mindenség, és aki által van a mindenség, hogy őt, aki számtalan fiát vezeti dicsőségre, üdvösségünk fejedelmét szenvedések által tegye tökéletessé.”
Nem véletlen, hogy a zsidókhoz írt levél szerzője visszautal a teremtésre: ezzel is hangsúlyozza, hogy a szenvedés oka nem az, hogy a világ teremtése félresikerült, a későbbiekben kicsúszott Isten kezéből az irányítás. Isten igenis kezében tartja a gyeplőt, tervébe nem csúszott hiba. Még sincs magyarázat a szenvedésre, hacsak nem ez: mert ez volt méltó Istenhez!
Érthetetlen szenvedés — érthetetlen szeretet
Érthetetlen a szenvedés? Igen. Éppoly érthetetlen, mint Isten szeretete, amellyel a szenvedő ember testvérévé lett, sorsközösséget vállalt velünk. Isten nem szégyellte Jézus Krisztust testvérünknek nevezni. Testvérünknek a szenvedésben is. A szenvedés nem csak kín és nyűg a nyakunkon. Igaz, az ördög célja az vele, hogy gyötörjön, megnyomorítson, halálba taszítson. De Isten mást gondolt: Ő ezáltal tette tökéletessé üdvösségünk fejedelmét — azt, aki előttünk jár, aki megnyitotta az utat az üdvösség felé. Ha keresztyének vagyunk, Őt kell követnünk — a szenvedésbe is! „Ha valaki énutánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel a keresztjét, és kövessen engem.” (Mt 16,24) Ha Jézus, aki bűntelen volt, szenvedett, ne hidd, hogy követheted Őt anélkül, hogy Te is ne vállalnád a szenvedést — Érte.
Isten meg akar menteni az ördög hatalmából. Meg akar szabadítani attól, akinek hatalma van a halál felett, olyannyira, hogy még Jézusnak is meg kellett halnia. Isten meg akar menteni minket, akik rabok vagyunk a halál félelme miatt. Tudnunk kell, hogy ugyan Sátánnak volt hatalma ahhoz, hogy Jézust a halálba küldje, de nem volt ahhoz, hogy ott is tartsa: ha az ördögnek van is hatalma a halál felett, Jézusnak még nagyobb hatalma van: Ő a feltámadás Ura! Sőt, Ő maga a feltámadás és az élet! Nem akarja, hogy végleg rabok maradjunk. Nem akarja, hogy Sátán megfertőzzön, nem akarja, hogy okoskodó kérdésekkel tévútra vonjon, és így elvesszünk. Hiszen Évát is kérdéssel csalta tőrbe: „Csakugyan azt mondta Isten?” (1Móz 3,1)
Isten meg akar szabadítani minket a szenvedéstől — de nem a magunk elvárásai szerint. Ő a szenvedés által szabadított meg, egyszülött Fia halála, mégpedig kínhalála által. Isten megítél és igazságot szolgáltat. Megítél, mert bűnösök vagyunk. Az ítélet: halál. Igazságot szolgáltat, mert nem tűri, nem viselheti el a bűnt, hozzá csak a szent járulhat — ezért megszentel minket: helyettünk Fiát áldozta fel a kereszten, hogy megszentelő halála révén legyőzze a ördögöt, és megszabadítsa rabságban élő lelkünket. Lehet, hogy ezt ésszel nem foghatjuk fel, lehet, hogy mi jobb megoldást is tudnánk — de Isten igéjében ezt nyilatkoztatta ki. Mindannyiunknak felajánlja a lehetőséget: aki elfogadja, az üdvözül. Hiszed‑e ezt? Hiszed‑e, hogy minden bűnödből van ez az egyetlen szabadulás, amit Jézusban neked is felkínál Isten?
Nem a gőgösöknek, a jólétben dúskálóknak hirdette Jézus a mennyek országát, hanem a szegényeknek, síróknak, szenvedőknek. Ő a szenvedő ember mellett áll — sorsközösségben, testvérként.
Gyümölcsszüret
Ha Isten ilyen jót tett velünk, mit kell tennünk? Mivel hálálhatjuk meg? Mivel válhatok méltóvá erre? — Semmivel. Szeretnénk ugyan, ha valahogy kezünkben tarthatnánk Isten kegyelmét, ha kiérdemelhetnénk cselekedeteinkkel, vagy ha ezt nem tesszük, akkor legalább tudhatnánk, mért nem nyertük el a kegyelmet, tudhatjuk, hogy a mi hibánk az oka.
Evangélikus egyházunknak nagy kincse, hogy hirdetheti a kegyelemből, hit által történő üdvösséget. Valljuk és vállaljuk, hogy nincs semmi részünk benne, kizárólag Isten ajándékaként nyerhetjük el. Nem tehetünk érte semmit — de ez nem jelenti azt, hogy nem tartozunk érte hálával, hogy nem kell ezután semmit tennünk! Keresztyén életünknek gyümölcsözőnek kell lennie! „Amelyik fa nem terem jó gyümölcsöt, azt kivágják, és tűzre vetik. Tehát gyümölcseikről ismeritek meg őket.” (Mt 12,33) Jézus szavai alapján láthatjuk tehát: élet-halál kérdése ez számunkra, az utolsó ítéletkor mindannyiunknak szegezi Isten a döntő kérdést: Jó gyümölcsöt termő az életed?
Mai igeszakaszunk a jó gyümölcsnek két jellemzőjét tárja elénk: „Hirdetem nevedet testvéreimnek, a gyülekezet körében dicsérlek Téged.” Minden keresztyénnek Urát kell hirdetnie mind a gyülekezetben, mind a világ előtt. Erről ismerni meg, hogy hozzá tartozunk, hogy tudunk mérhetetlen ajándékáról, a megváltásról, bűneink bocsánatáról. Vállalod a gyülekezet közösségét? Vállalod az ezzel járó terheket, feladatokat? Nem hiányzol az istentiszteletről, gyülekezeti alkalmakról?
A másik gyümölcs: „Én őbenne reménykedem.” Ha ilyen ajándékot adott nekünk, akkor Őbenne reménykedjünk! Aki a létező legnagyobb ajándékkal megajándékozott, hogyne tudna minden mást is megadni? Tőle várjunk minden jót, segítséget — hétköznapjaink szenvedésében is. Benne bízó hittel mondhatjuk még a legnagyobb szenvedések, a legszorongatóbb ínség, az elviselhetetlen fájdalom közepette is János evangélistával: „Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött fiát adta, hogy aki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen.” (Jn 3,16)
„Mert az volt méltó Istenhez, akiért van a mindenség, és aki által van a mindenség, hogy őt, aki számtalan fiát vezeti dicsőségre, üdvösségünk fejedelmét szenvedések által tegye tökéletessé.”
Ámen
Imádkozzunk!
Mennyei Atyánk! Köszönjük Neked azt az irgalmat, amellyel irántunk vagy, azt a kegyelmet, amellyel elhalmozol minket. Köszönjük neked a szenvedést is, amelyet ugyan nem értünk, de igéd által tudhatjuk, hogy még ez is javunkra szolgálhat, hogy Te így nemcsak üdvösségünk fejedelmét teszed tökéletessé, hanem minket is dicsőségre vezetsz. Köszönjük Neked a kereszten kinyilatkoztatott szereteted hatalmát, mellyel az örök életet ajánlod fel mindannyiunknak, és megszenteled gyermekeidet. Add, hogy ehhez méltó, gyümölcsöző lehessen életünk Szentlelked ereje a Te és akaratod által, Jézus Krisztus véréért!
Ámen

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Zsid 2,10.
Krisztus ezt a földi életet szentelte meg. Példájával megmutatta, hogy a küzdelmes földi élet jutalma az örök élet.
Zsid 2,11.
Egytől, ti. az Atyától, tehát minket is azon az úton vezet, amelyet Krisztus számára kijelölt.
Zsid 2,12.
Zsolt 22,23.
Zsid 2,13.
Iz 8,17-18.
Zsid 2,14.
A sátán azért uralkodott a halálon, mert az a jelen üdvrendben büntetés is, és mert az örök élet biztos reménye még nem adott vigasztalást.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Zsid 2,10
Ez ama szavakra vonatkozik: ‘mivel Isten kegyelme szerint mindenekért megízlelte a halált’, vagy: ‘a halál szenvedéseért.’ Pál ugyanis bővebben fejtegeti, miért alázta meg Jézus magát annyira, s miért szenvedett halált? Krisztus szenvedések által ment halálra, mert illő volt, hogy az Atya, ki mindennek ős-oka és végczélja (Rom. 15,6.), miután öröktől fogva elvégezte, hogy sok fiakat vigyen az örök dicsőségbe, — saját Fiát, mint azok Megváltóját és vezérét, ugyanazon úton vezesse a dicsőségbe, melyet nekik, mint bűnösöknek, kellett volna megtenniök, ha nála nélkül megtehették volna; mert ha valamely testvér jótáll többi testvéreiért, mindazt teljesítenie kell, mire ezek kötelesek, ha megtehetnék. Az alap Krisztus és az emberek közötti testvériségen nyugszik, melyet épen ezért Pál alább bőven fejteget.
Zsid 2,11
mert Krisztusnak, ki halála által a bűnös embereket tisztákká és szentekké teszi, és az embereknek, kik megszenteltetnek, egyetemben Krisztusnak és az embereknek egy és ugyanazon atyjok van, — az Isten, természetesen azon különbséggel, hogy Krisztus természet szerint Fia az Istennek, az emberek pedig csak kegyelemből fiai (Ambr. Anzelm. ar. sz. Ján.).
Zsid 2,12
Igy szól Krisztus Zsolt. 21,23. mely zsoltár Krisztus kínszenvedését és halálát tárgyazza. Lásd annak értelmezését.
Zsid 2,13
mi az Isten oltalmában és segélyében bízunk. E vers értelme: Krisztus hasonlóvá lett az emberekhez, s úgy cselekedett, mint azok egyike, midőn, mint istenfélő emberek szoktak tenni a szenvedésben, ő is az Isten segélyében bízott. A fönebbi két idézetet tulajdonképen Izaiás próféta mondá (8,17.18.), midőn reményt adott, hogy Júda meg fog szabadíttatni elleneitől; de azzal egyszersmind Krisztus érzületét is kifejezi, ki Istenben az ő Atyjában bízott, hogy segélyére lesz váltságműve véghezvitelében.
Zsid 2,15
A 14. és 15. v. értelme ez: Mivel a gyermekek, kik dicsőségre valának viendők (10. v.), és már ennyiben is Krisztus testvérei voltak (11-13. v.), gyarló emberi természettel bírtak, Krisztus is részesévé akart lenni e természetnek, hogy szenvedhessen és meghalhasson, halála által az ördögöt, ki által a bűn és halál jött, legyőzhesse, és megválthassa azokat, kik egész életökön át a bűn rabságában nyögve, mind az ideig- mind az örökkévaló haláltól rettegnek. — A test és vér jelölik az emberi természetet, s egyszersmind az emberi gyarlóságot és halandóságot (Galat. 1,16. Efez. 6,12.). Miután a halál a bűn következménye (Rom. 5,12.), és a bűn az ördög által jött e világra (Móz. I. 3. r.), így mondható, hogy ennek uralma volt a halálon. Krisztus elvette a bűnt, mivel annak büntetését magára vette, s az embereknek kegyelmet szerzett szent életre; ez által a sátán és a halál hatalmát is elvette (Kor. I. 15,54.).”

(Jubileumi kommentár):
„Zsid. 2,10–18. Miért engedte Isten, hogy Fia szenvedjen?
Miért vállalta Jézus a szenvedés útját (11-14a)? Jézus művének haszna (14b-18). Az előző rész azzal a gondolattal zárul, hogy Jézus Isten kegyelme által mindenkiért megízlelte a halált (9 v.). Jézus szenvedése nincs‑e ellentétben Isten méltóságával és dicsőségével? A felelet az, hogy mindaz, ami Jézussal történt, Istennek, az Atyának tudtával, hozzájárulásával, sőt terve szerint történt. A kereszt nem vet árnyékot Istenre, amely úgy mutatja meg őt, mint aki nem szemlélője az eseményeknek, hanem irányítója azoknak Ez várható is volt tőle, ez illett (prepei!) hozzá. Így kellett ennek lennie azért is, mert Isten már a teremtéskor nyilvánvalóvá tett néhány dolgot: 1. tökéleteset alkotott, az embert is annak formálta. Nem mondott le arról a tervéről sem, hogy az eredeti teremtéskori állapotot helyre ne állítsa. 2. A világmindenség általa és érte lett. Ebből következik, hogy azok, akik tőle lettek, érte is kell hogy éljenek. 3. Bölcs végzése szerint az eredeti teremtett állapotot Jézus Krisztus váltsághalálában állította helyre. — Isten eljárását igazolja továbbá az is, hogy előtte az ember nem azonos a teremtett világ sok ezernyi dolga közül a legbecsesebbel sem. Előtte az emberek: fiak. Terve az, hogy sok fiakat vezessen dicsőségre. A szabadítás feladatát végzi el Jézus, ‘aki üdvösségünk fejedelme’ vagy más fordítás szerint ‘üdvösségünk elkezdője’. Ő nyitotta meg az eddig járhatatlan utat a dicsőség felé, ő a szerzője az üdvösségnek, azaz nélküle nincs üdvösség (Róm 8:29–30; 2Kor 3:18). Jézus útja szenvedésen keresztül vezetett, amely munkájának szerves része volt. Benne az Atya iránti tökéletes engedelmessége mutatkozik meg. A ‘szenvedések által’ vezette célhoz kifejezés legmélyebb mondanivalóját abban látjuk, hogy az ember számára Jézus személye titkának megértésére az egyetlen lehetséges hely a szenvedések helye. Mert a szenvedésben mutatkozott meg a legkézzelfoghatóbb módon az, amit e nélkül mindig tagadni lehetne, hogy ti. ő valóban húsból és vérből való ember volt. A szenvedésben személyének titka nem mint tan, hanem mint tevékenység dokumentálódik, mert mint ember szenved és hal meg s mint Isten Fia győzi le a halált feltámadása által.
Miért vállalta Jézus a szenvedést? A 11. v. felel erre a kérdésre. Azért vállalta, mert közösséget és rokonságot vállal az emberrel. Ha különböző módon bár, de az ő és az ember léte mögött ugyanaz az Isten áll. Különbség van Jézus és az ember között és ezt a különbséget szövegünk is érzékelteti: ‘nem szégyenli őket atyafiaknak nevezni’. Minden oka meglett volna, hogy elforduljon az embertől és szégyellje őket, de nem tette, vállalta a ‘kínos’ rokonságot. A különbségre utal az is, hogy Jézus a megszentelő, az ember a megszentelt, azaz ő bírja, az ember nélkülözi a szentséget. Jézus nem arra néz, ami elválaszt, hanem arra, a mi összekapcsol s ami közös. Akik pedig egy atyától származnak, azok atyafiak, testvérek. Meggondolkoztató az is, hogy a levél írója nem a ÓT-ból vagy Jézus életéből hoz fel példákat annak igazolására hogy Jézus az ember testvére. Teszi ezt azért, hogy senki se gondolhassa, hogy ő az atyafiakkal való testvéri közösséget a velük való együttélés során, az események kényszerítő ereje miatt vállalta. Mielőtt testet öltött volna, már élt benne az emberek iránt érzett testvéri szeretetet s eljövetele után csak az lett nyilvánvaló, ami korábban megvolt és amiben sokan reménykedtek és hittek. Jézus vállalta a testvéri közösséget az emberekkel. Isten előtt (12. v.) és e világban (13. v.). Isten előtt az emberekkel való atyafiságát az igehirdetésben, gyülekezetben és imádságban bizonyítja meg. Testvéri szeretetét ebben a világban pedig azzal bizonyítja meg, hogy az emberek között, azokkal együtt élve Istenben bízott. Azért is jött, hogy életében dokumentálja ezt. Mert bízni azt jelenti, hogy ‘Istenhez ragaszkodni, vezetésének engedelmeskedni és jóságában bizonyos maradni. De testvérünk lett úgy is, hogy mellénk állt: ‘íme itt vagyok én és a gyermekek, akiket Isten nékem adott.’ (Ézs 8:18). Az ÓT-ban, ahol e mondat először elhangzott, a próféta úgy tekintette magát és övéit, mint jeleket e világban. A hívő keresztyén ember hivatása e világban az, hogy jel legyen, túlmutasson önmagán. Jele legyen a tiszta önzetlen szeretetnek, megbízhatóságnak, hűségnek és jóságnak. Ilyen az ember csak Jézus Krisztus által lehet. Jézus nemcsak mondotta, hogy testvérünk lesz, hanem nyilvánvaló módon meg is bizonyította: emberré lett. Nem egy különleges emberfeletti ember volt ő, hanem mindenben hasonlatos hozzánk. Ebből pedig az is következik, hogy az emberi természettel a halált is választotta. Számára is ezzel kikerülhetetlen sors lett a halál. Az ő halála — bár mindenben hasonlít az ember halálához — mégis egészen más. Az ő halála ugyanis a halál mögött álló hatalmat, az ördögöt semmisítette meg. A halál rettenetessége nem a meghalás tényében van vagy annak külső kísérő jelenségeiben, a fájdalomban, amivel az jár, vagy abban a veszteségben, ami mindig velejárója. A halál azért rettenetes, mert bizonyos jele annak, hogy Isten a bűnt gyűlöli és megítéli. A halál Isten ítéletének jele, annak jele, hogy az ember nem tartozik Istenhez, hanem az őrdöghöz, akinek a halál is, mint életromboló, pusztító hatalom szolgál. Persze a halál nem Isten akarata és tudta nélkül, hanem engedélyével végzi ezt a hóhér-szolgálatot. Jézus halála azért nagy esemény, mert halála megsemmisítette, illetve megerőtlenítette az ördög hatalmát. Jézus azért halt meg, hogy az ember éljen. Ha meghalunk, úgy halunk meg, mint akik feltámadunk. Jézus halála már most nagy jótétemény számunkra, mert megszabadít a halál félelmétől (15. v.), hiszen az ő halála világos bizonyítéka annak, hogy nincs a halálnak végső hatalma rajtunk. — Kinek a javát szolgálja Jézus halála? Az emberekét és nem az angyalokét (16. v.). Jézus küldetésének célja nem az angyalok, hanem az ember, Ábrahám magva, azaz minden ember. Van ennek a kifejezésnek egy mélyebb értelme is. Az ti., hogy Jézus halálának hasznában csak az részesül, aki Ábrahám magvából való, azaz aki abban hasonlít Ábrahámhoz, ami reá jellemző volt. Ábrahám a hitnek és engedelmességnek példaképe. Jézus azokat veszi gondjaiba, akik Ábrahám példája szerint hisznek és engedelmeskednek. Abból pedig, hogy Jézus az embereken akar segíteni, következik, hogy ‘hasonlónak kellett lennie az atyafiakhoz…’ (17. v.). A szerző az inkarnáció csodáját és titkát egy újabb szempont szerint kísérli megérteni és megértetni. A megközelítés lehetősége csak ugyanazon szinten és életformák között lehetséges. ‘Hasonlónak lenni’ jelenti az emberi léthez való kötöttséget is. Ez objektív feltétel mellett van egy szubjektív feltétel is, ez pedig az ‘hogy könyörülő legyen és hű főpap…’ (17. v.). Jézus azért lett ember, hogy könyörülő legyen. Könyörületét is csak emberi testben tudta megbizonyítani. Könyörülő volt, azaz legyőzte azokat a korlátokat, amelyek az emberektől elválasztották. S tökéletes főpap, akinek szolgálata abban áll, hogy legyőzze a bűnt, eltávolítsa azt az akadályt, amely elzárta az ember Isten felé vezető útját. A főpap helyzetét e kifejezés határozza meg: Isten előtt a népért! A kísértésekben egyedül Jézus az Istentől adott segítség és oltalom: Ő meggyőzte a kísértéseket. Ez a győzelem nemcsak számára jelentős, hanem főpapi, azaz az emberért végzett szolgálata számára is. Csak az tud segíteni, aki ismeri a szükséget. Jézus követése próbával jár. Aki utána megy, az szenved és megkísértik. Nem kíméli meg a szenvedéstől övéit. Nem kikerülni a próbát, hanem megállni abban, ez Jézus útjának tanítása.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„3. EZ A KRISZTUS A SZENVEDÉSEK ÚTJÁN FEJTETTE KI DICSŐSÉGÉT (2,5-18)
Ez az az új tétel, amellyel az író közelebb lép céljához. Egyfelől áll a Fiú, az Atya képmása és dicsőséges visszfénye, másfelől a kereszt s rajta a megfeszített Názáreti. Hogyan tudja kimutatni, hogy a kettő egy? Ezt a grandiózus teológiai szintézist csinálja meg a Zsid. E szintézis az istenember.
Kiindul a 8. zsoltár 5-7. verseiből, melyek az ember alacsonyságáról és dicsőségéről, kicsinységéről és nagyságáról tanítanak. Ezt a zsoltárt Krisztusra vonatkoztatja, s ezzel megállapítja a) Krisztus megaláztatását a szenvedésben és a kereszthalálban, s b) Krisztus felmagasztaltatását a feltámadásban és mennybemenetelben. Ami pedig a legfontosabb : a két állapotot ‘azért, hogy’ viszonyba hozta egymással. Azért aláztatott meg, hogy felmagasztaltassék, illetőleg azért magasztaltatott fel, mert vállalta és elviselte a megaláztatást, a keresztet. Miért vállalta? Érettünk. Azért, hogy minket idvességre, dicsőségre vezéreljen; hogy megsemmisítse azt, akinek hatalma van a lelkeken, a mi lelkünkön is; hogy megszabadítsa azokat, akik a haláltól való féltükben életükben rabok valónak; hogy engesztelést szerezzen a nép bűnéért.
Napnál világosabb tehát, hogy itt Isten titkos tanácsvégzése érvényesült, amit a 10. vers így fejez ki: ‘illendő vala, hogy Akiért minden és Aki által minden, sok fiakat vezérelvén dicsőségre, az ő idvességük fejedelmét szenvedé sek által tegye tökéletessé’ — tisztére alkalmatossá. A Fiú és a kereszt szintézise egy örökkévaló terv kivitele, amelynek külső formája az áldozat, belső ereje a Krisztus főpapi szolgálata. Azért kellett Neki embernek lennie, hozzánk mindenben hasonlóan, kivéve a bűnt; azért kellett Neki elszenvednie a legszörnyűbb megáldoztatást, hogy szolgálatának híja ne legyen, azért kellett Neki a megaláztatáson átmennie a dicsőségbe, hogy nekünk megnyissa ezt a ránk nézve egyetlenegy utat az Ő dicsőségébe. A 11. versben azt is megmondja: miért vállalta, milyen motívumból vállalta ezt Jézus? Azért, mert testvéreinek tartott, azért, mert szeretett. Ezen a réven egyek vagyunk Jézussal, az emberség létesít testvérséget közöttünk. De nagyon különbözünk abban, hogy Ő bűntelen, mi bűnösök; tehát csak akkor vezethet Istenhez, ha Ő a megszentelő s mi a megszenteltek. Megszentel a főpap, vérrel. Megint a Krisztus főpapsága. Krisztusra vonatkoztatott bibliai igékkel igazolja, hogy Krisztus atyánkfia (12. v. = Zsolt 22,23), közös velünk emberségben, testben, vérben, szenvedésben, halálban (Zsolt 18,3; Ézs 8,18). Testi életünkben rabjai vagyunk a Sátánnak, s csak testi szenvedés, teljes megáldoztatás árán szabadíthat meg Jézus a rabságból. A ‘halál félelméből’ szabadít meg, s itt a halál nemcsak a testi, hanem a lelki halál.
Összefoglalja a 17-18. versben az egész fejezetet. A kereszt főpapi áldozat. Szeretetből történt. Bűntörlő ereje abban áll, hogy Istennel új viszonyba hoz, s ez új viszonyban személyisége győzelmes erejével pásztorol, segít, ihlet.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„2. A FEJEDELEM KAPCSOLATA KÖVETŐIVEL (2:10-18)
A Zsidókhoz írt levél szerzője ebben a szakaszban használja először a görög archégos kifejezést Jézussal kapcsolatban. (A szó még előfordul a 12:2-ben is.) Ez a kifejezés olyasmire utal, mint ‘vezető’, ‘létrehozó’ és ‘alapító’. Bizonyos értelemben szinte azonos jelentésű az ‘úttörő’ szóval. Az Úr Jézus — igyekszik rámutatni a szerző — a hűséges emberek fejedelme, akiknek Isten dicsőséget készít.
2:10. A szerző itt továbbra is a 8. Zsoltárra gondol, amint ezt elárulja a mindenség kifejezés (vö. Zsid 2:8). Az itt említett dicsőség ugyanaz, amelyre a zsoltár is utal, vagyis a teremtett rend feletti uralom dicsősége (vö. Zsid 2:7-8). Még a számtalan fiát kifejezést is a zsoltáros ‘Ember Fia’ megnevezése ihleti, amiből következik, hogy a Zsidókhoz írt levél szerzője számára az Ember Fia messiási névnek valószínűleg közösségi vonatkozása van. Jézus az Ember Fia, és testvérei azok az emberek, akik kapcsolódnak hozzá mind a szenvedésekben, mind pedig a jövő dicsőségben. Ők lesznek a király ‘társai’, akik osztoznak örömében az eljövendő világban (vö. 1:9).
A 2:9-ben említi a szerző először Jézus halálát. Most megerősíti, hogy ilyen szenvedés volt méltó ahhoz, aki a fiak fejedelmeként fog szolgálni. Mielőtt elvezethetné őket az Isten által kigondolt üdvösség megtapasztalására (értsd ‘dicsőségre’), ‘szenvedés által’ kellett tökéletessé válnia erre a szerepre. Mivel testvéreinek szenvedniük kell, ezért neki is szenvednie kell, ha olyan fejedelem akar lenni, akire szükségük van. Azzal, hogy ezt vállalta, olyan segítséget tud nyújtani nekik, amilyet kérnek (vö. 18. v.).
2:11-13. Ebből következően mély egység van a Fiú és a fiak között. Halálával megszenteltekké teszi őket, és akik megszenteltek, azok mind egytől származnak, ugyanabba a családba tartoznak. Világos, hogy a szerző Krisztus áldozatára gondolt, mely végérvényesen szentté teszi a fiakat. Ez egyértelműen látható a 10:10, 14-ből (lásd magyarázatok ott). Ezért, amint a Zsolt 22:22 (idézve a Zsid 2:12-ben) megjövendöli, Jézus testvéreinek nevezheti őket. Beszélhet nekik Istenbe vetett reménykedéséről (a 13a v. az Ézs 8:17 idézete), és úgy utalhat rájuk, mint olyan gyermekekre, akiket az Isten adott nekem (Zsid 2:13b, idézi az Ézs 8:18-at). Egy idősebb bátyhoz hasonlóan, aki kisebb gyerekek körében áll, üdvösségük fejedelme taníthatja őket a szenvedés útján elsajátítható hit leckéire.
2:14-15. De ezeket a gyerekeket ellenségük, a Sátán valamikor szolgasorban tartotta. Mivel emberek, ezért fejedelmüknek is emberré kellett válnia és meg kellett halnia értük, hogy megmentse őket. De azzal, hogy ezt tette, képessé vált arra, hogy megsemmisítse… az ördögöt. A szerző nem arra utal, hogy a Sátán megszűnt létezni vagy működni. Az a szó, amit itt használ a ‘megsemmisítésre’ (katargésé), azt jelzi, hogy a Krisztus által megváltottak felett nincs hatalma. Amikor az ördögről azt írja, hogy hatalma van a halálon, arra utal, hogy a Sátán felhasználja a haláltól való félelmet, hogy az embereket saját akaratainak szolgaságában tartsa. Az emberek gyakran azért hoznak rossz erkölcsi döntéseket, mert nagyon szeretnék megőrizni önmagukat. Az író emlékezteti az olvasókat arra, hogy már nincsenek ilyen rabság alatt, és ugyanolyan Istenbe vetett bizalommal nézhetnek szembe a halállal, ahogy ezt fejedelmük is tette.
2:16-18. Akármilyen nagy legyen is szükségük vagy megpróbáltatásuk, fejedelmük képes segíteni nekik, mert ő az Ábrahám leszármazottait karolja fel és nem angyalokat. Az ‘Ábrahám leszármazottai’ kifejezés (szó szerint ‘Ábrahám magva’) utalhat a címzettek zsidó származására, de még a pogánykeresztyének is ‘Ábrahám magvának’ tarthatták magukat lelki értelemben (Gal 3:29). A szerző újból kiemeli, hogy milyen segítséget tud nyújtani a fejedelem követőinek azzal, hogy mindenben hasonlóvá kellett lennie a testvéreihez (Zsid 2:17), vagyis mind a testet öltésben, mind pedig a szenvedésben. A szerző itt veti fel először Krisztus papságának gondolatát, amit később részletesen ki fog dolgozni. Most megelégszik azzal, hogy kifejezi: ez a ‘testvéreivel’ való azonosulás hívta életre azt a papságot, melyet az irgalom és hűség jellemzett az Isten előtti szolgálatban. Ennek alapja az engesztelés szerzése a nép bűneiért. A szerző erről is többet fog mondani később, de most úgy dönt, hogy befejezi ezt a csodálatosan reményteljes gondolatot, mely szerint a fejedelem papi szerepében azért tud segíteni a levél kísértést szenvedő olvasóinak (18. v.), mert ő is átélte a kísértést, melyet saját szenvedései váltottak ki. Bár ezeknek a témáknak a kifejtése még távolról sem ért véget, a szerző máris sejteti, hogy a fejedelem tényleg tökéletessé tétetett ahhoz, hogy elvezesse őket jövőbeli dicsőségében való részvételükre.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„2,10 Tökéletesen egybehangzik Isten igazságos jellemével, hogy az ember uralma a Megváltó megaláztatásán keresztül álljon helyre. A bűn megzavarta Isten rendjét. Mielőtt a rend a káoszból visszaállhatott volna, a bűnnel igazságosan foglalkozni kellett. Isten szent jellemének megfelelt, hogy Krisztus szenvedjen, vért ontson és meghaljon, hogy eltörölje a bűnt.
A bölcs tervező úgy van leírva, mint akiért minden és aki által minden van. Először is minden teremtésnek Ő a célja; minden az Ő dicsőségére és tetszésére készült. De Ő minden teremtésnek forrása és alkotója; nélküle semmi sem lett.
Csodálatos célja volt, hogy sok fiakat vezéreljen dicsőségre. Amikor saját méltatlanságunkat tekintjük, megrendít bennünket arra gondolni, hogy törődött velünk; de ez azért lehetséges, mert Ő a minden kegyelem Istene, aki elhívott minket az Ő örök dicsőségére.
Mi az ára megdicsőítésünknek? Üdvösségünk fejedelmének szenvedések által kell tökéletessé lennie. Ami erkölcsi jellemét illeti, az Úr Jézus mindig bűntelenül tökéletes volt. Ebből a szempontból sohasem lehet tökéletesebb. De tökéletes lett, mint Üdvözítőnk. Hogy örök váltságot szerezzen nekünk, el kellett szenvednie mindazt a büntetést, amelyet bűneink érdemeltek. Nem menekülhettünk volna meg az Ő szeplőtelen élete által; szükség volt helyettesítő halálára.
Isten megmentésünkre olyan módot talált, amely hozzá méltó. Elküldte saját egyszülött Fiát, hogy helyettünk meghaljon.
2,11 A következő három vers Jézus embervoltának tökéletességét hangsúlyozza. Ha vissza fogja nyerni azt a birodalmat, amelyet Ádám elveszített, akkor be kell bizonyítani, hogy igazán ember.
Először a tényt állapítja meg: mert a megszentelő és a megszenteltek egytől valók mind, vagyis mindnyájan az emberiséghez tartoznak. Vagy, ahogy egy angol fordítás mondja ‘egy az eredetük’, ami azt jelenti, hogy emberi mivoltukban egy Istenük és Atyjuk van.
Krisztus az, aki megszentel, vagyis Ő teszi félre, illetve különíti el az embereket Isten számára a világtól. Boldogok mindazok, akiket Ő így elkülönít.
A megszentelt személy vagy dolog ki van véve a közönséges használatból, hogy Isten tulajdona legyen, az Ő felhasználására és örömére. A megszentelés ellentéte a megszentségtelenítés.
A Bibliában a megszentelésnek négy típusa van; megtérés előtti megszentelés, helyzeti megszentelés, gyakorlati megszentelés és tökéletes megszentelés. A megszentelésnek ezeket a típusait részletesen kifejtettük az 1Tesz 5,23-hoz írt fejtegetésben, amelyet olvassunk el gondosan.
Az olvasó figyelje meg a különböző igehelyeket a Zsidókhoz írt levélben, ahol megszentelés van említve, és próbálja meghatározni, hogy a megszentelésnek melyik típusáról van szó.
Minthogy Ő igazi ember lett, nem szégyell úgy beszélni követőiről, mint testvéreiről. Lehetséges, hogy a világmindenség örök, szuverén Ura emberré legyen, és olyan szorosan azonosuljon teremtményeivel, hogy testvéreinek hívhatja őket?
2,12 A válasz a Zsolt 22,23-ban található, ahol ezt mondja: ‘Hirdetem a te nevedet az én testvéreimnek’ Ugyanez a vers úgy is leírja Őt, mint aki közös imádatban azonosul népével: ‘Gyülekezetének közepette dicséretet mondok néked.’ Haláltusájában arra a napra tekintett előre, amikor Ő fogja vezetni a megváltott sokaságot az Atya Isten dicsőítésében.
2,13 Két további verset idéz az ÓSZ-ből, hogy Krisztus embervoltát bizonyítsa. Az Ézs 8,17-ben (Szeptuaginta) azt mondja, hogy bizalmát Istenbe veti. A fenntartás nélküli bizalom Jahveban az igaz emberség egyik legnagyobb jele. Aztán az Ézs 8,18-ban az Urat idézi, amint ezt mondja: ‘Ímhol vagyok én és a gyermekek, akiket az Isten nékem adott!’ A gondolat itt az, hogy ők egy közös család tagjai, egy közös Atyát ismerve el.
2,14 Azokat, akik az Ember Fia megaláztatását szégyennek tekintik, most arra kéri, hogy vegyenek figyelembe négy fontos áldást, amelyek szenvedéséből következnek.
Az első, a Sátán megsemmisítése. Hogyan történt ez? Ennek volt egy különleges útja. Isten az Ő gyermekeit Krisztusnak adta, hogy megmentse, megszentelje és egyenjogúsítsa őket. Mivel ezeknek a gyermekeknek emberi természetük volt, az Úr Jézus húsból és vérből álló testet öltött. Félretette istenségének külső megnyilvánulását és istenségét ‘porhüvelyruhába’ rejtette.
De nem állt meg Betlehemnél. ‘Az egész utat a Golgotáig értem tette meg, mert úgy szeretett engem.’
Halála által megsemmisítette azt, akinek hatalma van a halálon, tudniillik az ördögöt. A megsemmisítés itt a jólét és nem a létezés megszűnését jelenti. Hatástalanítást vagy semmivé tételt jelent. A Sátán még mindig tevékenyen ellenáll Isten céljainak a világban, de halálos sebet kapott a kereszten. Ideje rövid, és végzete bizonyos. Legyőzött ellenség.
Milyen értelemben van hatalma az ördögnek a halálon? Amiben ez a hatalom áll, az valószínűleg leginkább a halál követelése. A Sátán által lépett be a bűn a világba. Isten szentsége halált hirdetett mindenkire, aki vétkezett. Így az ördög az ellenség szerepében követelheti, hogy a büntetést hajtsák végre.
A pogány országokban hatalma ügynökeinek képességeiben is megmutatkozik, a varázsló doktorokéban, akik átkot mondanak valakire, aki minden természetes ok nélkül meghal.
A Szentírásban nincsen olyan állítás, hogy az ördög Isten engedélye nélkül halállal sújthatna egy hívőt (Jób 2,6), és ezért nem határozhatja meg a hívő ember halálának idejét. Gonosz embereken keresztül néha meg van engedve neki, hogy megölje a hivő embert. De Jézus figyelmeztette tanítványait, hogy ne féljenek azoktól, akik megölhetik a testet, hanem inkább Istentől féljenek, aki mind a lelket, mind a testet elveszítheti a pokolban (Mt 10,28).
Az ÓSZ-ben Énók és Illés meghalás nélkül ment a mennybe. Nem kétséges, hogy ez azért lehetett, mert mint hívők, úgy tekinthetők, mint akik meghaltak Krisztussal az Ő jövőbeli halálában.
Amikor Krisztus eljön az elragadtatáskor, minden élő hívő meghalás nélkül fog a mennybe menni. De ők is azért kerülhetik el a halált, mert Isten szentsége Krisztus halálában kielégítést nyert értük. Most a feltámadott Krisztusnál vannak ‘a pokolnak és a halálnak a kulcsai’ (Jel 1,18), vagyis teljes a hatalma felettük.
2,15 A második áldás, ami Krisztus megaláztatását követte, a megszabadulás a félelemtől. A kereszt előtt a haláltól való félelem az embereket teljes életükben rabságban tartotta. Noha láthatók alkalmi fénysugarak az ÓSZ-ben a halál utáni élettel kapcsolatban, az általános benyomás bizonytalanság, félelem és sötétség volt. Ami akkor még ködösnek tűnt, most már világos, mert Krisztus világosságra hozta az életet és a halhatatlanságot az evangélium által (2Tim 1,10).
2,16 A harmadik hatalmas áldás a bűnért elvégzett engesztelés. …”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„NEM SZÉGYELLI TESTVÉREIT
Zsid 2,10-18
Isten az, aki számtalan fiát vezeti dicsőségre (10), Krisztus pedig a fiak üdvösségének fejedelme, elkezdője és vezéralakja. Istenhez méltó a gondolat és a véghezvitt tett, hogy szenvedések által tegye a Fiút tökéletessé, amint az meg is történt. Hogyan? Hát addig nem volt tökéletes? Félreértés ne essék! A tökéletessé tétel az angyalokkal tett eddigi összehasonlításból érthető. Az Atya jobbjára ülve adatott neki oly név, a Kyrios, az Úr nevezet, mely minden név fölött való (Fil 2,9kk). Ez a többlet jelenti más szavakkal a tökéletessé tételt. — A korábbiakban arról is ejtettünk szót, hogy az ember kezéből az Emberfia kezébe került az uralom, s ott van a legjobb helyen, ami nem jelenti az ember alábecsülését, sőt a megszentelő Fiú és a megszenteltek egyaránt egytől, azaz Istentől származnak (11). Ezek szerint az ember megnyerte — kegyelemből — a réven azt, amit elvesztett a vámon. Sőt a Fiú sem szégyelli testvérének nevezni az embert. Ezt alátámasztandó hoz elő a levél erre alkalmazott ÓSZ‑i idézeteket a LXX-ból (Zsolt 22,23; Ézs 8,17k). Mivel pedig az ember-gyermek életének jellemzője a test és vér lét, Ő is magára vette ezt a létformát, midőn testet öltött. A test és vér az esetben nem a bűn testét jelenti, ámbár, mint a Róm 8,3-ban is a 17. v. szerint, mindenben ‘hasonlóvá’ kellett lennie testvéreihez. Ő tehát e hasonlóságban azonosult velünk — az állítás mindkét eleme egyaránt hangsúlyos —, hogy segíthessen rajtunk (14). Ez nem jelent ugyan bűnt, csak megkísérthetőséget, de hozza magával a tényleges halált, a testét és a vérét. Ez csak látszólag volt vereség, sokkal inkább volt tartalmában és kihatásában győzelem és a halandó ember szabadítása a halál okán érzett, életfogytiglani félelemből, mert halálával semmisítette meg azt, akinek hatalma van a halálon, az ördögöt. — Ismét a kétpólusú megváltó tett megvilágítása egy más nézetben az, hogy kétségtelenül nem az angyalokat karolta föl, hanem Ábrahám leszármazottait (magvát, vö. Ézs 41,8k), amit a Gal 3,29-hez hasonlóan a zsidókból és a pogány népekből elhívott újszövetségi népre kell értenünk. S megpendül itt a később részleteiben is kidolgozott s kibontott tanítás arról, hogy Jézus Krisztus egyetlen főpapként szolgált, irgalmasan és hűen irántunk, Isten előtt, engesztelést szerezve tulajdon vérével bűneinkért. Mivel pedig test és vér, tehát valóságos emberi test halandóságát véve fel magára, mindenekben kísértést szenvedett maga is, kivéve a bűnt (4,15), azaz második Ádámként hű maradt az Atyához a pusztában tett megkísértésekor (Mt 4,1kk; Lk 4,1kk). Győzelmével hathatósan segíthet minden kísértésbe esetteknek, közöttük mindazoknak, akik épp akkor küzdöttek az elsodortatás veszélyével. Ezek után mindvégig erről lesz szó, s nem bonyolódik bele az író a számunkra is szövevényesnek ható angyaltanokkal folytatott vitába. Lezárta, tisztázta, s nem cipeli magával tovább, maga mögött hagyja ezt az egész gondolatrendszert. Nekünk sem szükséges a kelleténél többet foglalkoznunk vele. Inkább szükséges, hogy Isten teremtett (!) és megváltott gyermekeiként testvérünkre, Jézusra, üdvösségünk fejedelmére figyeljünk.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„15 10. illett: A méltányosság érvének Istennel kapcsolatos használata ‘újításnak számít a Bibliában’ (Spicq: Hébreux 2. köt., 36), habár Philónnál gyakran találkozunk vele (pl. Leg. alleg. 148; De conf. ling. 175). akiért és aki által minden van: Az a szemlélet, mely szerint Isten, a Teremtő az, akiben az általa alkotott dolgok értelmet és célt nyernek, megtalálható még az 1Kor 8,6-ban és Róm 11,36-ban is. … s aki sok fiat akart a dicsőségbe vezetni, hogy üdvösségük szerzőjét szenvedés által vezesse el a teljességre: A ‘vezet’ jelentésű ige gör. agagonta participium alakja valószínűleg Istenre vonatkozik, noha néhányak szerint Jézusra utal (‘hogy őt, aki számtalan fiat vezet dicsőségre, üdvösségük fejedelmét szenvedések által tegye tökéletessé’). Az utóbbi értelmezést az támasztja alá, hogy míg a part. tárgyesetben van, addig az Istenre utaló névmás (illett [ő]hozzá) részeshatározói esetben áll. Ám ez sem döntő bizonyíték (ld. ZBG §394; BDF, 410). A part. igeidejének legjobb magyarázata: ingresszív aor., amely Isten cselekvésének a kezdőpontját jelöli (Michel: Hebräer, 148; Héring: Hebrews, 18-19). Jézusnak vezetőként történő ábrázolása a Zsid egy fontos témáját vetíti előre: Isten embereinek bevonulását a nyugalom országába (4,11), a mennyei szentélybe, mégpedig Jézus, az ‘elöljáró’ nyomában járva. R. Bultmann szerint ez azzal a gnosztikus motívummal hozható kapcsolatba, mely szerint a lélek útja a fény világába tart (TNT 1. köt., 177). E. Käsemann hasonlóképpen vélekedik erről (Wandering, 87-96, 128-133). vezesse el a teljességre: A gör. teleioó, melynek jelentése ‘tökéletessé, telessé tesz’, kilencszer fordul elő a Zsid-ben, melyből három esetben Jézus tökéletessé válásáról van szó (2,10; 5,9; 7,28). Az LXX-ban a szót a papok felszentelésére használták, a héb. ‘megtölt [kezeket]’ kifejezés fordításaként (Kiv 29,9.29.33.35; Lev 16,32; 21,10; Szám 3,3); a megfelelő főnevet, ‘tökéletesség’ (teleiósis) ld. Lev 8,33. A tökéletesség effajta kultikus értelmezése mindenképp jelen van a Zsid-ben (ld. G. Delling: ‘Teleioó’, TDNT 8. köt., 82-84; M. Dibelius: Botschaft und Geschichte, Tübingen 1956, 2. 106-176; Vanhoye: Situation [→ 9] 325-327. Jézus pappá szentelése viszont magába foglalta a szenvedései árán megtanult engedelmességet (5,8-10), teljessé tétele pedig azt is jelenti, hogy engedelmességének eredményeként jutott el ‘emberi mivoltának teljes erkölcsi tökéletességére’ (Westcott: Hebrews, 49). D. Peterson érvelése szerint a teljességet a Zsid-ben ‘gyakorlatias’ módon kell értelmezni: Jézus szenvedései, engedelmes élete, halála s felmagasztaltatása árán bizonyult érdemesnek (megfelelőnek) arra, hogy az üdvösség forrása legyen azok számára, akik engedelmeskednek neki. Peterson szerint habár a 2,11-12 részben találhatók ‘utalások’ a ‘kultikus beállítottságra’, ezek ‘mégsem bizonyítják elégségesen, hogy a 2,10-ben a teljességet kultikus értelemben kellene érteni’ (Hebrews and Perfection, SNTSMS 47, Cambridge 1982, 72). Peterson így folytatja gondolatmenetét: ‘rendkívüli jelentőséggel bír az, hogy a 2,17-ben főpapi kifejezések használatával történik meg az átmenet Krisztus munkájának bemutatása felé’ (p. 73). Vajon ezek a kifejezések nem teszik világossá a 2,10 jelentését? 11. Mert aki megszentel, és akik megszentelődnek: Aki megszentel, Jézus. A görög ‘megszentel’, hagiazó ige a ‘teljességre vezet’ kifejezéshez hasonlóan kultikus szó; ld. Kiv 28,41; 29,33. Jézus, azáltal, hogy teljességre jutott, alkalmassá vált, hogy tökéletessé (teljessé) tegye népét (vö. 10,4 [itt a ‘teljessé tesz’ és a ‘megszentel’ együtt fordulnak elő]; 11,40; 12,23). ‘Krisztus papi megszentelődése által maguk a hívők is teljessé lettek és megszentelődtek’ (Dibelius: Botschaft 2. köt., 172). A Zsid szerzője hangsúlyozza Jézus papi mivoltát, s nem a híveinek tulajdonítja azt, ami egyedül Jézust illeti. A kétféle megszentelődésben az a közös, hogy mindegyik az Istennel való kapcsolat létesítését teszi lehetővé. Főpapként Jézus bement a Szentek Szentjébe (9,12), magába a mennybe, hogy ott értünk megjelenjen Isten előtt (9,24); a hívők bizalommal követhetik őt, s így kerülhetnek közel Istenhez (7,19). egytől valók mindnyájan: Szó szerint: ‘egytől származnak mind’. A legtöbb kommentátor Istent azonosítja ‘atya’-ként, míg mások Ábrahámot (vö. 2,16), ám az érvelés alapján úgy tűnik, Ádámról van szó (vö. O. Procksch: ‘Hagiazó’, TDNT 1. köt., 112). Nem igaz, hogy utalás történne arra, hogy a ‘Krisztus és az emberek közötti kapcsolat még a megtestesülés előtti időszakra nyúlik vissza’ (Moffatt: Hebrews, 32); éppen hogy a Fiú megtestesülése miatt lett igaz, hogy az emberek a testvéreivé lehetnek (vö. 2,14). Mivel azonosította magát velük azáltal, hogy olyan lett, mint ők, azaz ‘test és vér’, képes arra, hogy a főpapjuk legyen (2,17). Az érvelés alapja tehát ez: tud segíteni rajtuk, mert osztozik a sorsukban és egy közülük, azaz hozzájuk hasonlóan ő is Ádám fia. nem szégyelli őket testvéreinek nevezni: Amiatt, hogy hasonló természetű azokkal, akiket megszentelt.
16 12-13. Három ósz‑i szöveget idéz az író, melyek a Fiú és az általa megmentett emberek közötti egységet mutatják be. Az első a Zsolt 22,23. Ezt a zsoltárt a korai keresztény egyházak széles körben a szenvedő Krisztusra vonatkoztatták (vö. Mt 27,43.46; Mk 15,34; Jn 19,24). A Zsolt 22 az egyéni panaszdalok közé tartozik; a 23. verssel kezdődik ‘a meghallgatottság bizonyosságának’ motívuma, amely jellemző a panaszdalokra. A Zsid szerzője Jézus szájába adja a szenvedő ember örömteli, Jahvét dicsérő szavait. Ennek fő oka valószínűleg a ‘testvéreim’ szó használata az adott versben, viszont azt sem túlzás állítani, hogy a szerző a megdicsőült Krisztus által az általa megszentelt emberekből álló ‘közösségben’ (ekklésia) Istennek adott dicsőségre gondol. Az idézetek közül a második az Iz 8,17, a harmadik a 8,18. Nem világos, hogy mi a második idézet célja. Amennyiben egyetértünk Dodd véleményével, aki szerint az ÚSz-ben előforduló ósz‑i idézetek esetében az utalás nem kizárólag az idézett vers(ek)re vonatkozik, hanem a versek szövegkörnyezetére is (According to the Scriptures [→ 14] 61), úgy a második idézet oka talán ez: Izajás kinyilvánította, hogy bízik az isteni jövendölések igazságában, melyet az emberek többsége elutasított. Jelen eset annyiban hasonlít Izajás esetéhez, hogy itt Krisztust úgy ábrázolja a szerző, mint aki várja, hogy érvényesíthesse saját művéhez való jogát, amelynek a jelentősége még nem nyilvánvaló, csupán azok előtt, akik hisznek benne (vö. 10,13). Mégsem valószínű, hogy ezzel a céllal került volna bele a levélbe ez az idézet; a Zsid szerzője ezen a ponton a Jézus és a követői között levő összetartással foglalkozik. Valószínűbb, hogy a szerző Jézust — földi halandó létében — az Isten iránti feltétlen bizalom példájaként akarja olvasói elé állítani. Az általa megszentelt embereknek is erre van szükségük, ti. hogy ők is hasonló szintű bizalmat tanúsítsanak, hogy ‘el ne sodródjanak’ (2,1). A harmadik idézet azért meglepő, mert úgy tűnik, arról szól, hogy a hívek Jézus gyermekei. Az ÚSz-ben sehol nem található ehhez hasonló idézet (a Jn 13,3 és 21,5 sem kivételek). Különféle módon próbálkoznak azzal, hogy elfogadják ezt a jelentést, s hogy kielégítő magyarázatot adjanak az idézet különös használatára (ld. Bruce: Hebrews, 48; Michel: Hebräer, 154). A gyermekek vagy Istentől, vagy ami még valószínűbb Ádámtól, az ‘egytől vannak’ (2,11). Bármelyik is legyen a helytállóbb nézet, az ósz‑i jelentéshez képest — ahol a gyermekek Izajás gyermekei — eltérés fedezhető fel.
17 14. mivel tehát a gyermekek részesei a testnek és vérnek, ő maga is hasonlóan részese lett ezeknek: A bibliai értelemben vett ‘test’ a gyenge és törékeny emberi természetet jelenti, s mint ilyen, szemben áll a ‘lélekkel’ és Istennel (vö. Zsolt 56,5; 78,39; Iz 34,3; 2Krón 32,8). Az ÓSz-ben a ‘test és vér’, mint az emberi lényt jelképező kifejezés csak a Sír 14,18-ban és 17,26-ban fordul elő; az ÚSz-ben ld. Mt 16,17; Gal 1,16; Ef 6,12. Jelen esetben a szerző a halál átka alatt levő emberi természetre utal, a halált pedig az ördöggel hozza kapcsolatba. Ezek után meglehetősen nehéz azt gondolni, hogy a szerző nem hozza összefüggésbe ezt a gondolatot a bűnbeesés történetével, s hogy nem egy olyan hagyományt képvisel, amely összefüggést lát a halál és az édeni bűn között (Sír 25,24; ApEsdr. 3,7; Ap.Bár. 23,4). Következésképp meg kell kérdőjelezni E. Schweizer véleményét, mely szerint a Zsid-ben a halál és a bűn gondolata között soha nincs szoros összefüggés (‘Sarx’, TDNT 4. köt., 142). hogy a halál által lerontsa azt, akinek a halál fölött uralma volt, az ördögöt: A hellenista zsidóság szerint a halál nem tarozott Isten tervébe, mikor az embert megalkotta, hanem a halált az ördög hozta a világba (Bölcs 1,13; 2,23-24). Tekintettel arra, hogy a bűn és a halál közt fennáll valamiféle kapcsolat, a halál erejét Krisztus azért törhette meg, mert főpapi munkája révén megtörte a bűn hatalmát (2,17). A paradoxon, hogy a halál Krisztus halála révén semmisült meg, hasonló a Róm 8,3-hoz. Pál itt azt állítja, hogy Isten úgy ítélte el a bűnt, hogy Fiát ‘a bűn testéhez hasonló testben’ küldte el. A szerző nem indokolja meg állításait, csupán annyival, hogy ‘illett’ Istenhez, hogy így cselekedjen.
18 15. megszabadítsa azokat, akiket a halál félelme egész életükön át rabszolgaságban tartott: Ez a fajta halálfélelem nem az emberekre általánosan jellemző természetes félelmet jelenti. (Arra sem utal semmi, hogy a szabadság azt jelentené, hogy valaki a halál elkerülése érdekében véghezvitt gonosz tettének kényszere alól lenne szabad [így Bruce: Hebrews, 51].) Inkább egyfajta vallásos félelemről van szó, amely abból az elgondolásból fakad, hogy a halál egyenlő az Istennel való kapcsolat megszakadásával (vö. Iz 38,18; Zsolt 115,17-18), valamint abból — az egyébként helyes észrevételből —, hogy a halál, mivel kapcsolatba hozható a bűnnel, több mint pusztán egy kellemetlen fizikai jelenség (vö. 1Kor 15,26, ahol a halál, az ‘utolsó ellenség’, amelyet Krisztus meg fog semmisíteni). Jézus félelmét (mikor bekövetkező halálának tényével nézett szembe) azzal magyarázhatjuk, hogy bárki másnál jobban tisztában volt az utóbbi észrevétel helyességével (vö. 5,7). Az ő halála nyitotta meg az utat az Istennel töltendő végtelen élethez azok számára, akik engedelmeskednek neki.”

(Aradi András, in: Hullámhossz):
„Böjt 5. vasárnapja (Judica)
Mert az volt méltó Istenhez, akiért van a mindenség, és aki által van a mindenség, hogy őt, aki számtalan fiát vezeti dicsőségre, üdvösségük fejedelmét szenvedések által tegye tökéletessé. Mert a megszentelő és a megszenteltek mind egytől származnak, ezért nem szégyelli őket testvéreinek nevezni, amikor így szól: ‘Hirdetem nevedet testvéreimnek, a gyülekezet körében dicsérlek téged.’ És ismét: ‘Én őbenne reménykedem’ majd újra: ‘Íme, itt vagyok, én és a gyermekek, akiket az Isten adott nekem.’ Mivel pedig a gyermekek test és vér részesei, ő is hozzájuk hasonlóan részese lett ezeknek, hogy halála által megsemmisítse azt, akinek hatalma van a halálon, vagyis az ördögöt; és megszabadítsa azokat, akik a haláltól való félelem miatt egész életükben rabok voltak. (Zsid 2,10-15)
JÉZUS — A TESTVÉRRÉ LETT FŐPAP
Halálfélelem alatt élünk
A mai ember életét, gondolkodását, tetteit két alapvető félelem határozza meg: a sorstól és a haláltól fél. A sorstól, mint az életét mozgató, befolyásoló vagy irányító valóságtól, amit megpróbál kiismerni, vagy éppen ő maga megkísérli befolyásolni. Ősidőktől fogva, minden primitív vallásban megjelenik az embernek e szándéka, és a modern ember is mindenféle formában igyekszik azt életében megvalósítani, hogy befolyásolja a sorsot. (Ennek eszközei a vallásos hiedelmek, okkultizmus, jóslás, asztrológia stb.) Ez a félelem és ennek leküzdése aztán a hétköznapokban is megjelenik, szervesen beépül gondolkodásunkba, tetteinkbe.
De ugyanígy vagyunk a halállal is. Alapvetően igaz az, hogy bizonyos értelemben mindannyian ‘halál-isten’ hívei vagyunk, vagyis értelmünket, érzelmeinket ugyancsak meghatározza a halállal való szembenézés. Az ő dicsőségére emeljük legimpozánsabb és legszebb épületeinket (piramisok, mauzóleumok), valamint ünnepeink egy része is a halál kultuszához kapcsolódik. Ősi versek, énekek szólnak a halálról, de a középkori költő, Villon verseire is gondolhatunk, akinél szüntelenül felbukkan a halál témája:
Mert hát, légy bölcs, légy balga, pap,
Laikus, gazdag vagy szegény,
Fösvény, tékozló, kicsi, nagy,
Úr, paraszt, szép, rút, bűn s erény,
Bármily rangú földi szirén,
Csupa nyakék, dísz, kincs, sugár,
Hiába: e föld kerekén
Mindenkit elvisz a halál.
(Villon: Panasz a minket lebíró halálról)
Sőt, egyes filozófiai irányzatok szerint a létezés karakterisztikuma is a halál felé csuszamlás, és a létező karakterisztikuma a halál hatalma alá vetettség.
A halál tehát ott van tudatalattinkban születésünktől kezdve. Küzdünk ellene vagy belenyugszunk, de mindenképpen szembenézünk vele. Azaz hogy szembenéznénk vele, mert a mai ember inkább a bújócska játékát kezdi el játszani vele. Elkerüli, nem beszél róla, életidegenné válik számára, sőt gyermekeinket is igyekszünk megvédeni attól, hogy találkozzanak vele. Pedig hát… hozzánk tartozik.
Ebben a helyzetben kérdés: mit mond Isten igéje az ember számára?
A mai ember megszólíthatósága
A teológia, és különösen is annak gyakorlati oldala mindig kereste a választ arra a kérdésre, hogyan szólítja, szólíthatja meg a mindenkori embert a maga élethelyzetében, valóságában Isten igéje. Talán kitűnik minden bibliaolvasó ember számára az is, hogy már az újszövetségi időkben, az apostoli korban is mennyire fontos, ugyanakkor nehéz feladat volt a halállal szembenéző keresztyén ember kérdéseire választ adni. Az apostoli levelek hátterében megtaláljuk Jézus tanításának félreértéseit (lásd a test feltámadásának kérdését — korinthusi levél), csüggedést, bizonytalanságot (például a thesszalonikai levélben), de személyes bizonyságtételt is (Pál búcsúzása — Timóteus levél). Ugyanakkor a középkor embere számára a halál mindig is élő valóságként, egyszersmind a félelmetes túlvilág küszöbeként jelent meg: vajon üdvösség vagy kárhozat vár reám? Sajnos ezt a rettegést (tremendum) sokszor használta fel az egyház úgy, hogy visszaélt vele, zsarnokoskodott, vagy lelki terrort alkalmazott. Talán ennek következménye is volt az a gondolkodásban elindult szemléletváltás, mely a felvilágosodást követően nem akart tudomást venni a túlvilágról, sem semmilyen lelki hatalomról — és megszületett a kimondott és felvállalt ateizmus. Az egyház ekkor kimondatlanul az ember mindennapi életével, evilági problémáival igyekezett foglalkozni, vajmi kevés kapaszkodót nyújtva az igazi nagy kérdéshez. A huszadik században végül a teológusok próbálkoztak meg úgy fogalmazni, úgy leírni teológiai gondolatokat, hogy azt a profán, szekularizált nyelvet beszélő ember is megértse, vagy legalábbis megsejtse.
Tulajdonképpen le lehet írni a teológia történetét úgy is, abból a nézőpontból is, hogyan és mi módon vette figyelembe a teológia Isten igéjének közvetítése, átadása során az őt hallgató ember helyzetét, gondolkodását. Erre talán egyesek azt mondják: nincs szükség arra, hogy Isten igéjét interpretáljuk, magyarázzuk, módosítsuk, vagyis bármit tegyünk vele. Azt vagy meghallja a mai ember, vagy befogadja a tőle idegen isteni szót, vagy kár minden emberi erőfeszítés. Ez volt a fő kérdés két német teológus, Barth és Brunner vitájában is, akik közül Brunner állította, hogy van valamiféle kapcsolópont az emberben, amit Isten igéje megszólíthat. (Igazság mint találkozás című könyvében olvashatunk erről.) Ha Isten igéje úgy szól az emberhez, mint a világba idegenként belekiáltó szó, nincs esély arra, hogy ezt az ember meghallja, megértse, sőt abból csakis betű, törvény, tan, valamilyen megtanulandó, elsajátítandó dogma lesz, melynek meg kell felelni, mely elvárásként magasodik az ember feje fölé. A betű mögött elvész a személyes Isten. Jól ismerjük ezt a fajta istenképet, mely igazából csődbe vitte Izrael népét, a farizeusi törvényeskedő vallás égisze alatt. Jézus, ha harcolt valami ellen, akkor hát ez ellen igazán (kígyók, viperák fajzata).
Sokak számára Isten igéje úgy jelenik meg a világban, hogy Isten embereket, küldötteket küld népéhez, és rajtuk keresztül közvetíti akaratát, ők válnak követendő példává, útegyengetővé, tisztítótűzzé. Ami azonban azt is jelenti, hogy ők lesznek, válnak mércévé. S ha az ember égető kérdéseire választ, megoldást keres, megváltás után áhítozik, hamar kiderül, hogy a bűn által meghatározott ember embert menteni, a halál hatalmából megszabadítani nem tud. Ember nem képes az istenellenes hatalmat legyőzni. A történelemben sokan tüntették fel magukat ily módon embert megváltó prófétának, akik azonban általában diktatórikus pozícióban igyekeztek hatalmat szerezni embertársaik felett.
Sem tanítás, dogma, leírt betű, kimondott szó, sem pedig ember, legyen az bárki, nem képes arra, hogy az ember legnehezebb kérdéseire választ adjon. Akkor hát ki? Egyedül maga az Isten.
Az embert megszólító Isten
Isten maga lép be a bűn által, halálfélelem által meghatározott világba: Jézusban emberré lesz. Az az Isten, aki teremtő, akiért és aki által van a mindenség, akit otthagyott az ember, akinek hátat fordított az értelmet, de még inkább önálló döntést, egyedülvalóságot kereső ember, ez az Isten lép be világunkba egyszülött Fiában. És vállalja ezért a hűtlen emberért, hogy szenvedjen, hogy szenvedések által legyen tökéletes Főpap. Ő, vagyis a Fiú az előfutár, aki övéinek utat készít, hogy tökéletességre jutása által bennünket, testvéreit, Isten többi gyermekét magához fogadja, velük szolidaritást vállaljon, és megnyissa számukra az utat a halálos sorsból az életre, vagyis Istenhez. Így lesz Jézus Főpappá, aki maga is az emberlét, sors bizonytalansága és a halálfélelem meghatározottsága között él, de Isten Fia, aki engedelmes, és tökéletes engesztelő áldozatot mutat be mindenkiért: önmagát áldozza fel értünk. Saját vérét mutatja be a szentek szentjében engesztelésül.
Így lesz azzá, aki testvérének szólíthatja a bűneiben vergődő, kétségbeesett embert, ugyanakkor tökéletes engesztelő áldozata révén Istenhez vezetheti őt. Ezért hajol le, lép oda, szólít meg minden, a biosz meghatározottságában élő embert, s mutatja meg neki, ajándékozza meg a zóé-val, vagyis az Istennel való közösség életének ajándékával, az örök élettel. Így ír egyik versében Bonhoeffer is: Mivel ugyanabban a szituációban vannak, az ember felismerheti Jézusban a testvért. Legyen az ember keresztyén vagy pogány, a Golgotán nem mitológiai alakot, nem szentet és hőst talál, hanem elhagyott embert, aki — mint minden ember — egyedül kénytelen megvívni a legemberibb és legfájdalmasabb harcot: küzdelmet a halállal. De ez az elhagyott ember, az Isten Fia pontosan így lesz szerető testvérré.

bivo" — 1. a földi élet ideje, tartalma, funkciói, 2. megélhetés, anyagi javak, vagyon.

zwh — örök élet, természetfeletti élet.

Böjt ötödik vasárnapjának mondanivalója, melyben ott van a zsoltáros imádsága — Ítélj meg, Istenem, és ments meg engem! —, valamint az igazi Főpapkép, így kapcsolódik a szabadulást kereső embert megszólító evangéliumhoz. ‘Te, aki érzed, sőt tudod, hogy egyedül nem küzdheted le bűneidet, sem halálfélelmedet, lásd meg, hogy érted jött el az Isten Fia, érted szenvedett, érted halt meg. Ott, a kereszten lett igazán testvéreddé és Megváltóddá.’
A ma lelkipásztorának feladata sem más, mint hogy ehhez a testvérré lett Főpaphoz vezesse el az embert. Nem tanra, betűre, de még csak nem is csupán saját személyiségére van szüksége a tőle választ kereső embernek, hanem az emberré lett Isten Fiára, Jézusra.
Csikóstöttösön nyár végén egy Krisztus torzó a kereszten szobrot avattak. Sokszor nem tetszenek a torzók, de ebben megéreztem azt a mondanivalót, mely e világ tökéletlenségéről, és ebbe a tökéletlenségbe mégis belépő Istenről szól. És ez az Istenfiú imádkozik a kereszten a 22. zsoltár szavaival — Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engemet? —, és később ugyanannak a zsoltárnak a vigasztaló mondatai visszhangzanak a levélíró szívében is: ‘Hirdetem nevedet testvéreimnek, a gyülekezet körében dicsérlek téged.’
Forduljunk bátran ehhez a testvérré lett Főpaphoz: ő tudja, mit jelent embernek lenni, szabadulást keresni. És nála megtaláljuk.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/