Title: Kedves ’Szalmalevelet nyeltek’
Subject: Jk 2,14-17(-24). - Tettleges hit - Szentháromság u. 13.
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Kedves ’Szalmalevelet nyeltek’!

Szabadságról épp visszatérve, hirtelen belecsöppenve sok teendőbe, igyekeztem azért előkészületi teendőimet is a félig itthon töltött 2 napban elvégezni. Nem sikerült mindent belevenni, amit szerettem volna, de azért elég szépen sikerült kompenzálnom a rövidebb idő hatását. Itt küldöm az eredményt:

Vázlatkísérlet:
Cím1: Tettleges hit
Hit általi megigazulás
Cselekedet általi megigazulás
Tettel teljes hit

Cím2: Pál kontra Jakab?
Szalmalevél
Hitvallás és visszája
Hívő ‘gaztettek’

Az elmúlt évben divat lett — főleg a választások körül fellángolt háborúban — a mondás: A vallás magánügy. Hiszen mit tartozik a másik emberre, mit is hiszek? Ez a szív rejtett dolga, amelyet az emberek nem láthatnak puszta szemmel, nem érzékelhető külsőségekben!
Evangélikus teológiai gondolkodásunkkal még bólogathatunk is: hát nem ugyanezt akarta megvalósítani Luther?! Hát nem épp arról szól a reformáció nagy felfedezése, hogy nem a külső, nem a cselekedetek számítanak és szereznek üdvösséget, hanem a belső, a hit? Nem épp az egyéni lelkiismeret felelősségét hirdette a kötött formákkal szemben?
Hát nincs igaza azoknak, akik mindenféle vallás kommunisták általi üldözésére úgy reagáltak, hogy engedtek a nyomásnak, mert nem az számít, hogy jár‑e valaki templomba, hanem hogy hisz‑e? Hát nem épp így lép imádságunk a Jézus által hirdetett belső szobába, amely nem az emberek előtt vallásoskodik, hanem kívülről láthatatlanul fordul Isten felé?
Tulajdonképpen ugyanezek a kérdések ütköznek a textusban! Tulajdonképpen ugyanezek a kérdések miatt ütközik Jk a sola fide reformátori elvével! Hát nem joggal nevezte Luther szalmalevélnek? Sokan ismerhetik e véleményét — és általában félreértjük, mintha lefitymálta volna, értéktelennek tartotta volna. A Szentírás könyveihez írt előszavában azonban így kezdi e levél értékelését: „Szent Jakab levelét, noha a régiek elvetették, magam sokra becsülöm és igen nagyra tartom, mivel nem emberi tanítást ad, hanem állhatatosan Isten törvényéről beszél. Ám nem gondolhatom apostoli írásnak a következőkért:
Először, mert Szent Pál és minden más írás ellenében cselekedeteknek tulajdonítja a megigazulást, mondván, hogy Ábrahám is cselekedetei által igazult meg, mikron fiát feláldozta. Szent Pál azonban azt tanítja (Róm 4,2-3), hogy Ábrahám a cselekedetek nélkül, egyedül a hit által igazult meg, mielőtt fiát feláldozta volna, ezt pedig be is bizonyítja (1Móz 15,6). … Ez a tévedés pedig bizonyítja, hogy Jakab nem az apostolok közül való.
Másfelől, hogy keresztyén embereket akar tanítani, azonban hosszú tanításában egyszer sem emlékezik meg Krisztus szenvedéséről, feltámadásáról és Lelkéről. … S minden tanítás igazi próbaköve, ha megvizsgáljuk, beszél‑e Krisztusról vagy sem, mert az írások mind Krisztusról adnak hírt (Róm 3,21), s Szent Pál egyedül Krisztust akarja ismerni (1Kor 2,2). Nem apostoli tanítás az, amely Krisztusról nem ejt szót, meg ha Szent Péter vagy Szent Pál tanítaná is. Ellenben mindaz, ami Krisztust hirdeti, apostoli tanítás, még ha Júdás, Annás, Pilátus vagy Heródes szájából származnék is.
…
Summa, azokat akarta inteni, akik a hitre hagyatkoznak, ám cselekedetekkel nem élnek, s mert e dolgokhoz lélekkel, értelemmel és szóval túlságosan gyenge volt, darabokra szaggatta az írást, midőn Pál és mások írásaival szembeszegülve, a törvény beszédével akarta elvégezni, amit az apostolok a szeretet gyönyörűségében cselekedtek. Ezért nem számlálhatom ezt Bibliám valódi, legfőbb könyvei közé, azonban azt sem mondom senkinek, hogy ne vegye kezébe és ne forgassa kedve szerint; mert egyebekben számos hasznos mondást talál benne.” (Luther: Előszók a Szentírás könyveihez)
Luther tehát értékelte a levelet, csak mivel a mag — Krisztus — nem szerepel benne közvetlenül, szalmalevélnek minősítette. De ne feledjük, hogy a kalászt ez a szalma tartja! Az apostolról is talán balgaság volna azt gondolni, hogy úgy volt a jeruzsálemi gyülekezet vezetője, hogy ne lett volna Krisztusa, hanem csak ÓSZ‑i zsidó hagyománya! (Luther talán tévedett, amikor ezt írta róla, hogy „lélekkel, értelemmel és szóval túlságosan gyenge volt” — talán csak arról van szó, hogy a levél speciális helyzetben, speciális céllal született…) Hiszen a bevezető kérdésekben érezzük, valóban komoly problémát jelent a hit és cselekedetek kapcsolatának, egymásra hatásának témája, nem könnyű minden helyzetre érvényesen megfogalmazni a végső tanítást…
Térjünk vissza a felvetett kérdésekhez!
Komolyan gondolja valaki, hogy a keresztyénséget be lehet zárni a szív kamráiba?! Aki ezt meg tudja tenni, bármilyen kellemetlen is, azt kell mondanom: annak nem is volt mit bezárni! Az nem keresztyén, aki keresztyén voltát így el tudja rejteni! Hát nem magától értetődő, hogy az önmagába zárt hit, amelynek nincsenek cselekedetei, nem is hit, hanem csupán egy holttest?!
Komolyan gondolhatja valaki, hogy ki lehet játszani egymás ellen Luthert és Jk‑t?! Komolyan gondolja valaki, hogy csak arról van szó, hogy nem a cselekedetek, hanem a hit szerez üdvösséget?! Sem a cselekedetek, sem a hit nem szerez üdvösséget! Egy ilyen elképzelés a reformátori tanok teljes félreértése volna! Krisztus szerezte az üdvösséget — amit aztán hit által nyerhetünk el, de nem a hit szerzi számunkra a megváltást!
Igaz, az emberi felfogóképesség nem tud megbirkózni a misztériummal. Istent soha nem tudjuk teljességgel megérteni — ha az emberi elme keretei közé lehetne szorítani, nem volna élő Isten, csupán egy holt bálvány, üresség, semmi — <yl!yl!a$, isten(ecs)ke. Ha a keresztyén hitet a templom falai közé vagy a szív bugyraiba tudnánk zárni, nem volna élő hit, csupán egy holt és üres vallásoskodás. Aki keresztyén voltát a gyülekezeti alkalmak keretei között tudja tartani, de nem járja át egész életét és nem sugároz át környezetére, annak nincs élő Krisztusa, legfeljebb egy kereszten meghalt rabbija.
Hitet és cselekedetet nem lehet szétválasztani — így szembeállítani sem! Ha jól értjük Jk szavait, akkor ilyet ki se lehet olvasni leveléből, még ha sokan meg is teszik. Amikor ő kiélezetten felteszi a kérdést, és hipotetikusan elénk tár egy vitát, amelyben valaki hitét másvalaki cselekedeteivel méri össze, akkor valójában épp az derül ki, hogy a kettő szétválaszthatatlan egységben áll egymással! A fatörzs ágakat, majd lombot kell hajtson — a lomb viszont csak az ágak és a törzs révén létezhet (legalábbis tartósan, élettel telin). Ilyen a hit és cselekedetek kapcsolata! (Jézus szavaival: fa és gyümölcse.)
Ezért jut a hallott példa is arra, hogy valójában a cselekedetekből vissza lehet következtetni a hitre (ha nem is tökéletesen és teljességében, hiszen tudjuk, hogy a külsőségek megtéveszthetik az emberi szemet, ítélőképességet). A hitből pedig ‘automatikusan’ fakadnak a tettek.
Mondhatja pl. valaki fennhangon az apostoli Hitvallás szavaival, hogy hisz a feltámadásban és az örökéletben, váltig hajtogathatja, milyen nagy és erős hite is van — de azonnal lelepleződik pl. akkor, ha megbetegszik, és rátör a halálfélelem. (Nem arról van szó, hogy fél a fájdalomtól, fáj, hogy szerettei elvesztik őt, és még élni akarna — hanem arról, hogy kitör belőle a halál, a megsemmisülés miatti rettegés.) Kísértések érnek minket, az ember akkor el is bizonytalanodik időnként 1-1 kérdésben. Aki hisz, annak azonban van Kihez fordulnia, és megkapja az erőt, hitet, amely leküzdi a félelmet…

Leleplező, amit Jk mond. Könnyű kijelentened, hogy hiszel. Ám az apostol Neked szegezi a kérdést: Cselekedeteid is megerősítik szavaid hitelét? Vagy csak mondod, hogy hiszel, de ugyanúgy viselkedsz és élsz, mint a hitetlenek? Csak mondod, hogy micsoda evangélikus vagy, de képtelen vagy családodat megbecsülni, szeretni? Csak mondom, hogy szeretem Istent, közben pedig a világot szeretem, és a világ mulatóhelyeit járom? Vigyázz, a keresztyén hit nem ismeri a munkahelyi szabadságot, amikor felfüggeszthetnéd Krisztus-követésedet pár napra-hétre! Holt és meddő hited van, vagy élő, amely gyümölcsöt terem?

Ki ne tudna felsorolni olyan tetteket, amelyekről ordít a hitetlenség? Ki ne tudna felsorolni olyan tetteket, a melyekből sugárzik a hit? Szélsőséges esetekben nagyon könnyű megvonni tettek alapján a hit-mérleget. Más esetekben nem elég egyetlen cselekedetet mérlegre tenni, mert nehéz a megítélése, nem látunk bele az indítékokba, nem értjük a mélyebb összefüggéseket — ilyenkor inkább a cselekedetek összességét, akár az egész életvitelt kell figyelni. Épp ezt mondja Jk: Te nem tudod hitedet megmutatni cselekedetek nélkül, én viszont megmutatom cselekedeteimből a hitemet. A felhozott példákban is érzékelteti a szentíró, hogy rápillantásos blikk-diagnosztikával nem mindig lehet egy tettről eldönteni, hogy az hitből származik‑e vagy sem, hogy az jó‑e, vagy sem — természetesen nem az emberek szemében, hanem Isten szemében való jóság a fontos.
Gondoljunk csak arra, mit is gondolhatott volna Ábrahám szolgája vagy maga Izsák, ha az ősatya megosztja velük iszonyú terhét: azt, hogy éppen fiát, az ígéret gyermekét készül megölni! És bizonyára ismerjük a tömegek véleményét erről, akik szintén rettenetes őrültségnek, gaztettnek tartják ezt, és kézzel lábbal tiltakoznak egy olyan Isten ellen, aki ilyet követel — mások pedig tagadják, hogy az Úr kérte mindezt Ábrahámtól, csupán emberi tévedésnek tartják; esetleg azzal ütik el az események élét, hogy Isten úgyis tudta előre, hogy az utolsó pillanatban megállítja a kést tartó kezet. Mégis azt mondja a Szentlélek, az Írás Lelke, hogy halálosan komolyan kell venni Ábrahám cselekedetét, és nem gazembersége, tévedése, hanem éppen szilárd és tiszta hite jelenik meg a végsőkig vezető engedelmes cselekedetében! Ilyen szoros a kapcsolat hit és cselekedet között, ilyen elválaszthatatlan. Hite miatt tartotta Ábrahámot igaznak Isten, és cselekedete hitelesítette azt.
Előfordul minden ember életében, hogy hitét ilyen őrültnek tűnő, kockázatos, életveszélyes módon kell megmutatnia. Ráháb tette sem volt kevésbé őrült, kevésbé veszélyes. Magam is kaptam már bolond jelzőt szeretett személytől is, hogy lelkész lettem — pl. osztályfőnökömtől, hogy milyen bolondság otthagyni a jó kis fizikusi karriert. Isten azonban a bolondságban munkál — bolond volt Ábrahám, hogy mindent kockára tett Mórijjá hegyén; bolond volt Ráháb, hogy az idegen népet mentette sajátja helyett…

Egyet azonban ne feledjünk, amikor hit és cselekedet mezsgyéjét kutatjuk! Így olvassuk: Ábrahám „hite együttműködött cselekedeteivel, és cselekedeteiből lett teljessé hite.” (22.) Fontos, hogy nem arról szól ez, hogy Ábrahám együttműködtette hitét cselekedeteivel, sem arról, hogy teljessé tette hitét cselekedeteivel! A kifejezésekből kiderül, hogy nem Ábrahám volt a cselekvő — végső soron mindkét esetben passzív formáról van szó, nem Ábrahám az aktív. Egyikben a hit cselekszik. Másikban nyelvtanilag is szenvedő szerkezet áll — mégpedig a Szentírás használatában ez azt jelenti, hogy Isten a cselekvés alanya. Mivel pedig a hit maga is Isten ajándéka, tulajdonképpen előbbiben is Isten cselekszik. Így válik Jk és a páli talajon álló Luther eggyé, nem pedig egymás ellen beszélnek! Egyiknél sincs szó érdemszerzésről, és Jk itt pontosan ugyanazt fogalmazza meg, mint amikor Luther kijelenti: a mi tetteink is Isten tettei!

Sokszor hallani: „Ne ítélj, hogy ne ítéltess!” Nagyon meggyőző tiltás ez, hiszen Jézus maga is ezt mondja a Hegyi beszédben! … Így bújik meg Sátán a részletekben! Mert nem a kijelentéssel van általában a gond, a tiltás érvényességével — hanem az alkalmazás körülményeivel! Észrevettük‑e már, hogy majdnem mindig akkor haljuk ezt valakitől, amikor őt éri kritika, az ő visszás cselekedeteit kifogásolják? Észrevettük‑e már, hogy ugyanez az ember más esetekben milyen könnyen ítél meg és el másokat? Ez már sokat sejtet — ha nem is a tiltás érvényességét dönti el, de a tiltás idézésének őszinteségét igen. Az érvényesség kérdéséhez pedig forduljunk Ahhoz, Akitől a mondat származik. Valóban sose mondta, hogy jelenségeket megítéljünk? Mondott Ő is igen kemény ítéletet azokra, akik konokul ellenálltak szavának. Az apostolok is mondtak komoly ítéletet, sőt átkot Krisztus ellenségeire! Nem lehet, hogy mégis inkább ők, a szemtanúk, a közvetlen társak értették jobban a Mestert, mint egyesek manapság? Nem mondta Jézus pl. azt is az apostoloknak: „‘Ti vagytok azok, akik megmaradtatok velem kísértéseimben, és én rátok hagyom a királyságot, ahogyan az én Atyám rám hagyta azt; hogy egyetek és igyatok az én asztalomnál az én országomban, és királyi székekbe ülve ítéljétek Izráel tizenkét törzsét.’ ” (Lk 22,28-30.) — A nép vezetőinek sem azt mondta, hogy ne kellene ítélniük hivatalukból következően, hanem azt, hogy azt igazságosan tegyék: „Ne ítéljetek látszat szerint, hanem hozzatok igazságos ítéletet.” (Jn 7,24.) Pál is nagyon hasonlóan fogalmaz, mint Jézus a Hegyi beszédben: „Egyáltalában ne ítéljetek azért addig, míg el nem jön az Úr.” (1Kor 4,5.) Mégis tudjuk, hogy ő maga is mondott — Jézushoz hasonlóan — kemény ítéleteket. Mindez mutatja, hogy nem lehet általános, mindenre kiterjedő értelemben használni az ítélkezéstől óvást, hanem minden egyes szituációban kell értékelni a körülményeket. Végképp nem lehet önkényesen mindig csak másra érteni, de magunkra nem: miközben minden kritikát elhárítunk erre hivatkozva, mi magunk pedig lépten-nyomon ítélkezünk.
Nem szabad összekevernünk az elítélés és a megítélést sem. Épp ezért rendelkezik Pál a gyülekezetben történő prófétálással kapcsolatban így: „A próféták pedig ketten vagy hárman szóljanak, a többiek pedig ítéljék meg.” (1Kor 14,29.) Ebbe a megítélésbe belefér az is, hogy a meg nem térő bűnöst kiközösíti a gyülekezet. Jézus maga rendelkezik így a kötés és oldás kapcsán: „„Ha vétkezik atyádfia, menj el hozzá, intsd meg négyszemközt: ha hallgat rád, megnyerted atyádfiát. Ha pedig nem hallgat rád, végy magad mellé még egy vagy két embert, hogy két vagy három tanú szava erősítsen meg minden vallomást. Ha nem hallgat rájuk, mondd meg a gyülekezetnek. Ha pedig a gyülekezetre sem hallgat, tekintsd olyannak, mint a pogányt vagy a vámszedőt. Bizony, mondom néktek: amit megköttök a földön, kötve lesz a mennyben is, amit pedig feloldotok a földön, oldva lesz a mennyben is.” (Mt 18,15-18.) Kötés és oldás természetesen nem lehetséges anélkül, hogy megítélnénk az ember tetteit! Pál is erről beszél: „Mert én, aki testben távol vagyok, de lélekben jelen, mint jelenlevő már ítéltem afelett, aki így cselekedett. Úgy ítéltem, hogy miután az Úr Jézus nevében összegyűltünk, ti és az én lelkem, a mi Urunk Jézus hatalmával, átadjuk az ilyet a Sátánnak, teste pusztulására, hogy lelke üdvözüljön az Úrnak ama napján.” (1Kor 5,3-5.) Mindebből az is kiderül, hogy nem öncélú ítéletről van szó, végképp nem önös, szubjektív tetszés-nemtetszés megítéléséről. Másrészt az is kiderül ezekből, hogy a keresztyén embernek igenis kötelessége megítélni dolgokat, tetteket — és közvetve ezáltal embereket is! Nem lehet kibújni ez alól, nem lehet egyoldalúan, a magunk szájíze szerint értelmezni a Hegyi beszédet, hanem Jézussal összhangban kell meghallani.

A levélrészlet tulajdonképpen arról szól, hogy hittel mérünk cselekedeteket — és viszont: cselekedetekkel mérünk hitet. Egyik a másik nélkül nem létezhet!

„Te hiszed, hogy egy az Isten. Jól teszed. Az ördögök is hiszik és rettegnek.” (19.) — Első olvasásra talán könnyen átsiklunk ezen — én magam legalábbis nem tartottam olyan fontosnak e gondolatot. Később azonban eszembe jutott, mennyire divatos ma az efféle utalás! Mindenféle szünkretizmus, az egyházba is alaposan belopózva kihasználja. Pontosabban visszaél a legfőbb zsidó hitvallással. Miért és hogyan is élnek vele vissza? Úgy, hogy egész más értelemben hangoztatják, egész más céllal — önigazolásul.
Az ÓSZ népe így mondja: „Halld meg, Izráel: Az Úr a mi Istenünk, egyedül az Úr! Szeresd azért az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes erődből!” (5Móz 6,4k.) Tehát egyetlen egy Úr, egyetlen Isten van, ezért ne keressen a választott név hamis, üres bálványokat, hanem teljes erőbedobással Őt imádja és szolgálja. Azonban akik ma hirdetik, hogy egyetlen Isten van, azért teszik ezt, mert azt mondják: mindegy, milyen vallás, mindegy, melyik Isten — végső soron úgyis csak egy van, mindenképp ugyanarra a csúcsra jutunk, bármelyik úton is kapaszkodunk fel a hegyre.
Hát, bizony ezen az úton oda jutottak, hogy a Sömát kiforgatva épp azzal ellenkező tartalmú tételük igazolására használják. Abból, hogy Isten egyetlen volta miatt nem szabad az Úron kívül senki mást imádni és szolgálni, levezetik, hogy végső soron bármelyiket szolgálhatjuk Istennek mindegyik tetszik…

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Jak 2,14-26.
Jakab apostol az elméleti hitről szól, ami nem más, mint az értelemnek és az akaratnak a kinyilatkoztató Istenhez való ragaszkodása. A hit a belőle fakadó tettek nélkül halott. ‘Tettek’-nek a zsidó törvény rituális előírásainak megtartása nem nevezhető, csak a szeretet tettei, amikre Jézus az irgalmas szamaritánus példabeszédében hívta fel a figyelmet (Lk 10,25-37). — Jakab az ószövetségi Szentírásból hoz bizonyítékot, amikor Ábrahám áldozatáról (Ter 22,1-14) beszél, aki az Isten akaratát akkor is kész volt teljesíteni, amikor az Isten a fiát követelte tőle áldozatul. Ezért lett az Isten barátja (Iz 41,8; 2Krón 20,7). a második bizonyíték Rácháb története (Józs 2,1-24; 6,17-25). Szent Jakab állítása (‘A hit tettek nélkül holt dolog’) és Szent Pál tanítása (‘Az ember hit által válik igazzá, törvény szerinti tettek nélkül’, vö.: Róm 3,28) közt nincs ellentmondás: Pál a Mózes-féle szertartási törvények előírásairól beszél, míg Jakab a szeretetből fakadó tettekről.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Jak 2,14
Sz. Jakab, miután szivökre kötötte az irgalmas szeretetet a szegények iránt, átmegy átalán a keresztény cselekvények gyakorlására, és tanítja: hogy nem a hit egyedűl, hanem a hit jócselekedetekkel egyesűlve, szerez az embernek megigazúlást Isten előtt, és egykoron örök üdvösséget. Sz. Jakab tanítása nem ellenkezik sz. Páléval, ki a megigazúlást látszólag csak a hittől feltételezte; mert Pál sem ért puszta hitet, a keresztény tanítmánynak puszta ismeretét, hanem szeretet által tevékeny, élő hitet (Galat. 5,6.), és midőn Rom. 3,38. tanítja, hogy az ember hit által a törvény cselekedetei nélkül igazúl meg, ezzel nem a keresztény cselekedeteket érti, melyeket a hit, mint Isten iránt való teljes odaadás, szükségképen magában foglal, hanem csak a mózesi szertartásos cselekvényeket és a hit állapotján kivűl véghezvitt tényeket zárja ki. Pál és Jakab nem csak hogy nem mondanak ellen egymásnak, hanem a legszebben egyetértenek, mert mind a ketten állitják, hogy csak az élő hit szerez megigazúlást. Legfölebb is az ugyanegy dolog kifejezésében van különbség, a mennyiben Pál elveti azon cselekedeteket, melyek hit nélkül vannak, Jakab pedig a hitet, mely cselekedettel nem egyesűl.
Jak 2,17
A mily kevéssé segíthet szűkölködő embertársunkon szánakozásunk, ha neki mitsem adunk, ép oly kevéssé segíthet a hit jócselekedetek nélkül. Lásd a 26. v.
Jak 2,18
Az olyanhoz, ki hitével dicsekszik, de cselekedetei nincsenek, mondhatja valaki: Te hiszesz, dicsekszel hiteddel, én pedig hitemet cselekedetekkel egyesítem. De mutasd meg hát hitedet, mely cselekedetek nélkül vagyon, bizonyára ezt nem tudod; de én megmutathatom neked hitemet cselekedeteimből, és bebizonyíthatom, hogy igaz hivő vagyok, a mit te be nem bizonyíthatsz.
Jak 2,19
Az ördögök is hisznek jócselekedetek nélkül, de ez a hit csak neveli gyötrelmöket.
Jak 2,20
halljad tehát ennek bizonyítékát az irásból is.
Jak 2,23
A 21–23. v. értelme ez: Nem olvassuk‑e az irásban, hogy Ábrahám, mivel engedelmes szeretetből kész volt tulajdon fiát föláldozni, ezáltal Isten kedvét megnyerte, úgy hogy Isten különös áldást mondott rája (Móz. I. 22,16-18.). Ebből következtetheted, hogy a cselekedetek is a megigazúlást szerző hithez tartoznak, hogy csak azok teszik ezt tökéletessé, sőt ha az irás fönebbi mondata is (Móz. I. 15,6.) ‘Hitt Ábrahám stb.’ csak ez által nyeri teljes értelmét, ezt t. i. hogy Ábrahámnak megigazúlást szerző hite alatt, nem holt, hanem cselekedetekben élő hit értendő. E szavak ‘és Isten barátjának neveztetett’ csak értelmök szerint vannak meg a fönebbi helyen (Móz. I. 15,6.) a mennyiben ott Ábrahámról mondatik, hogy az Isten szövetséget kötött vele, mi csak barátok között szokott megtörténni. Sz. Pál ebben tökéletesen egyetért sz. Jakabbal; mert Rom. 4,3.17. mondja ugyan, hogy Ábrahám hit által igazúlt meg, de hit által ahhoz, ki a halottakat feltámasztja. Ezzel kifejezi az apostol, hogy Ábrahám kész volt egyetlen fiát föláldozni, mindazáltal hitte, hogy Isten neki nagyszámú utódokat fog adni. Tehát Ábrahámnak nem puszta hitet tulajdonít, hanem fia feláldozása cselekvényeivel egybekapcsolt hitet, és ezen munkás hitnél fogva tartja őt megigazúltnak.
Jak 2,24
A cselekedetek tehát nem a megigazúlást szerző hit után következnek, hanem a hitnek, hogy az által valaki megigazúlhasson, cselekedetekkel szükség egyesűlnie.
Jak 2,25
Ráháb, ki megtérése előtt fajtalan életet élt.
Jak 2,25
Ráháb is cselekedetekkel egyesítette a hitet, s ezt tettekkel bizonyította be, mi által Isten tetszését és életben maradását nyerte. Lásd bővebben Józ. 2,4. Zsid. 11,31. Ez utóbbi helyen hitről van ugyan szó; de ez épen oly hit, mely cselekedettel van egyesűlve.”

(Jubileumi kommentár):
„Jak. 2,14–24. ‘Tanítás a hit és a cselekedetek összefüggéséről.’
Ennek a szakasznak a magyarázatához elengedhetetlenül szükséges annak a tisztázása, hogy van‑e s ha igen, akkor miben van ellentét Jakab és Pál apostol között a megigazulás kérdésében? A leggyakrabban idézett ‘ellentétpár’ a Jak 2:24 és a Gal 2:16; valamint a Jak 2:21 és a Róm 3:28.
Mit tanít Jakab a hitről? Azt, hogy a hit Jézus Krisztusnak dicsőséges Úrként való elfogadásával kezdődik, de nem elméleti meggyőződés az emberben, hanem termőerő, jócselekedetekre hajtóerő gyanánt munkálkodik, és a Krisztussal termékeny közösségben kitartásra, bizonyosságra és teljes sótériára juttat (1:3.6; 2:1.14–26; 5:15). Jakab tanításában úgy szerepel tehát a hit, mint elsőrendű tényező.
Mit tanít Jakab a megigazulásról? Azt, hogy nem a hitből, hanem kizárólag a cselekedetekből lesz nyilvánvaló az, hogy Isten megigazított valakit. Tehát nem azt tanítja, hogy az ember a cselekedeteiért igazul meg.
Pál apostol a megigazulás fogalmát más kiindulópontból közelíti meg: jócselekedetekkel, saját erőből, a törvény betöltése által egyetlen ember sem képes a megigazulást megszerezni, kiérdemelni.
Pál azt kérdezi: hogyan igazulhat meg az ember? így felel, egyedül Isten kegyelméből, hit által, tehát nem érdemszerűen, nem cselekedetek által. Jakab viszont azt kérdezi: miből lehet biztosan tudni, hogy Isten kegyelemből, hit által megigazított valakit? Így felel: egyedül a cselekedetekből, amiket az igazi hit feltétlenül megterem, mert a cselekedetek a hit és egyben a hit által való megigazulás kézzelfogható bizonyítékai.
Van tehát közöttük bizonyos különbség, de ez csupán a szempontok különbözősége. Mindketten más-más szempontból vizsgálják a kérdést, aminek a lényegét tekintve tökéletesen egyetértenek. Ellentétről tehát nem lehet beszélni. Számtalan locus bizonyítja, hogy Jakab éppenúgy hangsúlyozza a hit fontosságát, mint Pál a cselekedetek szükségességét (1:3–6; 2:1.14–26; 5:15; Róm 6; Gal 5:6; 1Thessz 1:3; 2Tim 3:17; Tit 1:16).
Az itt következő szakasz a levél legjelentősebb darabja. 14–19. A hitnek haszna van: az a haszna, hogy megtart (Mt 9:22; Lk 7:50). A megtartás két irányú: egyfelől a mennyei üdvösség elnyerését jelenti, ami hit által lehetséges (Mk 16:15; Jn 3:36), másfelől megújult földi életet biztosít. Nem két megtartás ez, hanem egy, amiképpen a Megtartó és a megtartó kegyelem is egy. Az atyafiak között némelyek azt mondják, hogy van hitük, de nem tudják felmutatni a hitük gyümölcseit. A terméketlen hit viszont haszontalan, nem tart meg; bizonytalan is, mert kérdés, hogy egyáltalán létezik‑e, ha nem ad életjelt? A hit annyit ér, amennyit gyümölcsözik. Egyébként olyan, mint a terméketlen gyümölcsfa.
A gyülekezet hite a megfelelő helyen és időben, alkalmas módon gyakorolt diakónia nélkül ugyancsak haszontalan (1Kor 13:2; 2Kor 8:7). Észre kell venni a segítő szeretet gyülekezeti alkalmait. Meg kell látni azokat, akik a gyülekezet hitének gyümölcsére rászorulnak és a valóságos szükségnek megfelelő segítséget kell nyújtani nekik. Nem szóval kell szeretni, hanem cselekedettel és valósággal (1Jn 3:18). A hit a szeretet cselekvésében élő; egyébként olyan, mint a holttest, amiben nincs élet. Isten nem halott hitet akar, hanem olyant, ami megtermi azokat a gyümölcsöket, amik a gyülekezetben és a gyülekezeten kívül emberek megtartására, megsegítésére, megvigasztalására, meggyógyítására alkalmasak.
Helytelen az az állítás, hogy akkor is lehet valakinek hite, ha a hitének nincs látható jele, cselekedete, mert a cselekedetek nélküli hit csak hasonlít a hithez, de nincs benne a kegyelem megtartó ereje. A 14. versben szereplő hivatkozással szemben a 18. versben, olyan megnyilatkozást idéz az apostol; amelyben igazság van: a hitet csak akkor lehet megmutatni, ha cselekedetei vannak, mert a cselekedetei bizonyítják, hogy van. Az apostol nem hit nélkül végbevitt cselekedetekről beszél, hanem olyanokról, amik a meglevő, élő hitet bizonyítják. Cselekedetekkel be lehet bizonyítani a hit valóságát, de azt sohasem lehet bebizonyítani, hogy cselekedetek nélkül is van hit.
A hit kérdésben sokakat az téveszt meg, hogy ismernek istentagadókat, akik Isten létezését is kétségbe vonják, ugyanakkor ők szilárdan hisznek az egy, igaz Isten létezésében. Meg vannak tehát győződve arról, hogy nekik van hitük, habár nem élnek olyan buzgó hitéletet, mint a gyülekezet más tagjai. Az az igazság, hogy terméketlen hitük van, aminek semmi haszna sincs. A jócselekedetek nélküli hit semmivel sem ér többet, mint a démonok hite. A démonok is hisznek Isten létezésében, egy Isten létezésében hisznek, de a hitükből nincs semmi hasznuk. Ha csak rágondolnak Istenre, már rettegés fogja el őket (Mt 8:29; Lk 4:41; ApCsel 19:15). A hit csak akkor megtartó erő, ha nyomában élő és másokat is éltető, hasznos cselekedetekben gazdag kegyesség támad.
A hitbizonyosság nem szubjektív meggyőződésre, hanem az élő hit látható cselekedeteire, élvezhető gyümölcseire, a hasznos keresztyén élet szolgálataira épül.
Az apostol bibliai példákkal bizonyítja, hogy az igazi hit mindig cselekedetekben gyümölcsözik. Ennek az ellenkezőjét állítani balgaság.
Elsőnek Ábrahám példáját idézi. Ábrahám a hívők atyja, a hit által való megigazulás legjellegzetesebb bibliai szereplője. Hogy igazi hite volt, az abból derült ki, hogy engedelmeskedett Istennek, elindult a megígért föld felé, vállalta az idegenek közt lakozást és kész volt oltárra tenni egyetlen fiát, jóllehet azt ígérte neki Isten, hogy nagy nemzetté teszi és benne áldatik meg a föld minden nemzetsége (Gen 12:1–4; 15:5–6; 22:18; Zsid 11:8–9.17–19). Ezekből a kézzelfogható, látható cselekedetekből vált kétségtelenül bizonyossá az, hogy Ábrahám valóban hitt Istennek, aki őt megigazította. Izsák megáldozásának a láttán, az engedelmes cselekedetek láttán Isten maga hirdette ki, hogy Ábrahám az ő szemében igaz ember. Nem a cselekedetek tették Ábrahámot igaz emberré, hanem a cselekedetekből lett bizonyos az, ami már Izsák feláldozása előtt tény volt: Isten megigazította őt. A cselekedetekből maga Ábrahám is megerősödhetett ebben a hitében. Ha nem lettek volna cselekedetei, ugyan miből szerezhetett volna magának bizonyosságot?
A 22–23. vers bizonyítja, hogy Jakab apostol nem azt állítja, hogy Ábrahám a cselekedetei jutalmaként, érdemei alapján igazíttatott meg. Jakab egyszerre beszél Ábrahám hitéről és cselekedeteiről, méghozzá úgy, hogy kifejezetten a hit szerepét helyezi előtérbe: ha Abrahámnak nem lett volna hite, akkor nem lett volna képes megcselekedni mindazt, amit megcselekedett. Azonkívül Ábrahám cselekedeteinek távolról sem érdemszerző szerepe volt: arra szolgáltak, hogy általuk legyen teljessé, eredményessé Ábrahám hite. Az így munkálkodó hit tette őt Isten szemében olyan kedves emberré, hogy barátjának nevezte (Ézs 41:8; 2Krón 20:7). Jézus is barátainak mondta azokat, akik úgy hittek benne, hogy követték őt és megcselekedték, amiket parancsolt nekik, elmentek és gyümölcsöt teremtek (Jn 15:14–16).
A 24. versben az elmondottakból megcáfoltan következtetést von le az apostol, amiben senki sem kételkedhet többé: a megigazulás valóságos tényéről nem a szív mélyén elrejtett vagy esetleg szájjal megvallott hit ad meggyőző bizonyítékot, hanem a hitből való jócselekedetek.
A másik példa a megigazulásra: Ráháb. Az apostol egyáltalán nem szépíti meg a pogány parázna Ráháb szégyenteljes életét. Megmondja, miféle nőszemély volt, milyen kirívóan bűnös életet élt. Ez a bűnösök között is főbűnösnek számító nő mégis megigazulhatott Isten kegyelméből, mert olyan hite volt, ami nemcsak őt magát, hanem a szüleit és rokonait is megtartotta (Józs 2:9–14; 6:23.25; ApCsel 16:31). Amikor váratlanul döntés elé került, Izrael Istene mellett döntött. Erre a döntésre nem magától jutott el, hanem annak a hitnek a nyomán, amit Istentől kapott s ami által Isten megigazította őt. Hitből jutott el annak a felismerésére, hogy Isten Úr mindenek felett, népek, tengerek, emberi és természeti erők felett, s hogy amit akar, azt meg is cselekszi. Ebből a hitből merített erőt és bátorságot a kémek elrejtéséhez és megmentéséhez. Hogy a hite igazi hit volt és hogy Isten megigazította őt, azt a cselekedetei bizonyították be.
Hit és cselekedet egy dolog, amint az emberben a lélek és a test egy. Ahogy a test lélek nélkül, a hit is cselekedetek nélkül halott.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„5. IGAZ HIT — HAMIS HIT (2,14-26)
Előttünk áll Pál, amint a Törvény megtartásából, tehát cselekedetekből keresi az üdvösséget. Akkor egy vulkanikus élményben megtapasztalta, hogy az üdvösséget ingyen kegyelem adja, s csak a hit által fogadható el. Lám a cselekedetekből való megigazulás őt ténylegesen Isten ellenségévé tette; hit által pedig eggyé lett Krisztussal, Akit addig kergetett. Világos, hogy nincs megigazulás, üdvösség a Törvény cselekedeteiből, csak a hitből. El a rituális érdemmel, a cselekedeti igazságossággal, mely egy elméleti tétel elfogadása után (Isten van és szigorúan ítél) rituális és külsőleges erkölcsi cselekedetekkel meg akarja szerezni az üdvösséget. ‘Az ember hit által igazul meg, a Törvény cselekedetei nélkül’ (Róm 3,28). Vagy: ‘Az ember nem igazul meg a Törvény cselekedeteiből, hanem a Jézus Krisztusba vetett hit által’ (Gal 2,16).
Ez a prófétai látás azonban a hétköznapok apró világában itt is, ott is eltorzult. A kényelmes gyakorlat azt kezdte vallani, hogy az üdvösséghez nem kell a jócselekedet. Elég a hit. Az elméleti, intellektuális igaznak-tartás. Az ortodox felül áll az erkölcsi szabályokon. Újra az a helyzet állott elő — vagy fenyegetett —, amit Jézus ostorozott: elválasztották a vallást (hitet) és az erkölcsöt, az inspirációt és a jócselekedetet, a hitet és az engedelmességet, s az utóbbit elhanyagolták. Ezzel a hitet is meghamisították.
Jakab levele ez ellen küzd. Minden különösebb teologizálás nélkül szembeállítja az igaz hitet a hamis hittel. Hamis hit az elméleti, az intellektuális igaznaktartás, ami lényegétől idegennek, létéhez feleslegesnek tartja a jócselekedeteket; igaz hit az, amelyik nemcsak elfogadása Krisztusnak, hanem neki való önátadás; ami teljes engedelmesség, ami nem holt, hanem élő: a hála gazdag gyümölcseit termi. Ezt a szembeállítást dialektikusan végzi: felvesz egy ellenfélt, aki a páli gondolat félreértése alapján a jócselekedetek nélküli hit álláspontját védi, s ő cáfolja ezt a tévedést, azzal, hogy az ‘igaz hit’ értelmét bizonyítja, ami éppen azért ‘igaz’, mert engedelmesség, mert jócselekedetekben gyümölcsözik.
Azt állítja, hogy akinek csak hite van, de cselekedetei nincsenek: nem üdvözül. Nem, mert a jócselekedetben nem gyümölcsöző hit nem igaz hit és így nem is üdvözíthet. Éppúgy nem ér semmit, mintha valaki éhezőknek és mezíteleneknek nagy együttérzéssel azt mondaná: menjetek el, egyetek és melegedjetek, de nem adna sem ételt sem ruhát; mi volna annak a haszna? Az üres szó, a meddő részvét segít-e rajtuk? ‘Azonképpen a hit is, ha cselekedetei nincsenek, meghalt önmagában.’ A hamis hitből nem lehet megmutatni a cselekedeteket, mert ez a hit meddő, terméketlen, nem élő, hanem halott; de az igazi jócselekedetekből meg lehet mutatni a hitet, mint ahogy a fa jó gyümölcse döntő bizonyítéka a fa nemességének és életerejének. A hitet meg lehet mutatni a cselekedetből, de a hitből (a hamis hitből!) a cselekedetet nem. Ezt bizonyítja a Szentírás is. Ábrahám magatartását úgy fogja fel, mint ami az 1Móz 15,6 szerint a hittel kezdődött és az 1Móz 22,9 — 12. 16 — 18 szerint az Izsák feláldozásának cselekedetében, mint az engedelmesség csúcspontjában jutott teljességre. Pálék e magatartásban a megigazítás tényét a hit fellépésétől számítják, Jakab a cselekedetben való megteljesedéstől; de mivel a tett gyümölcse volt az igaz hitnek, s a kettő el nem választható: egyszerre hamis lesz hit és cselekedet, ha elválasztják. A különválasztott két fél (hit és cselekedet) közül Pál az üres cselekedetre nézett, s azt mondta: ebből a Törvény cselekedetéből nincs üdvösség; Jakab a különvált és elsorvadt hitre nézett, s azt mondta, ebből nincs üdvösség. Mind a kettő igazságát a Jézus kijelentéséből veszi: neki az egész élet, a teljes szív, az ember és világa kell, amely hit és engedelmesség, inspiráció és jócselekedet, az élet megújulása. Ráháb példája még rikítóbb: a tett mentőereje még jobban látszik. Hitből származott, az élet rátételét, a halál kockázatát kívánta, s benne volt a belső átalakulás. Jakab gyakorlati világfelfogására jellemző, hogy az utolsó versben a hasonlat a testen a hitet, a lelken a cselekedetet érti; az ő látása szerint a hit élővé a gyümölcs által lesz; a tett igazolja és megmenti a hitet. Így használ fel egy Pál előtti igazságot egy Pál utáni tévedés megcáfolására.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„1.	AZ IGAZ HIT MEGNYILVÁNULÁSA (2:14-17)
2:14. Újabb fordulat látható a levél érvelésében, amikor Jakab azt írja, hogy testvéreim. Ezt a bekezdést egy szónoki kérdéssel vezeti be: Mit használ, ha valaki azt mondja, hogy van hite, de cselekedetei nincsenek? Itt nem az igaz hiten van a hangsúly, hanem azon a hamis állításon, amikor valaki arra hivatkozik, hogy van hite, pedig valójában nincs. Jakab a hittel való hamis dicsekedést kárhoztatja. Az ilyen ‘hit’ nem ‘jó’; nincs ‘haszna’ (ophelos, csak itt szerepel az ÚSZ-ben és a 16. versben, valamint az 1Kor 15:32-ben). Azért értéktelen, mert csak beszédből áll, és nem valódi. Csupán szokásos üres dicsekedés (‘azt mondja’, ez a kifejezés jelen időben áll). Vajon üdvözítheti‑e őt az ilyen hit? Ez a kérdés a görög nyelvben tagadó választ vár. Nem elég csupán azt mondani, hogy van hitünk. Az igazi hitről a cselekedetek tanúskodnak.
2:15-16. A szónoki kérdést egy képzelt, de valódi példa követi: ha egy férfi vagy nőtestvérünknek nincs ruhája és nincs meg a mindennapi kenyere. (Jakab gyakran írt a szegényekről: 1:9, 27; 2:2-6, 15.) Akinek hiányoznak az élet alapvető szükségletei, annak nem sokat érnek az érzelgős jókívánságok, mint amilyen a szokásos zsidó búcsúzkodás volt: menjetek el békességgel (vö. Bír 18:6; 1Sám 1:17; 2Sám 15:9; Mk 5:34; Lk 7:50). Ha semmit sem teszünk, hogy kielégítsük a meleg ruha és étel égető szükségét, mit használ az? Jakab itt a hangsúlyozás kedvéért ugyanazt a kifejezést használja, mint amellyel bevezette ezt a bekezdést (Jak 2:14).
2:17. A hit… önmagában hiábavaló dicsekedés, vagyis ha cselekedetei nincsenek, mert akkor valójában halott. A tettek nélküli hit értéktelen hit, terméketlen, meddő, halott! Nagyszerű dolgokat lehet állítani egy holttestről, aminek fel kellene támadnia. De ha nem mozdul, ha az életnek nincsenek jelei, nincs szívverés, nem tapintható a pulzus, akkor még mindig halott. A hamis állításokat elnémítja a bizonyíték.
2.	AZ IGAZ HIT BIZONYÍTÉKA (2:18-20)
2:18. Ez talán az egész levél legfélreértettebb szakasza. Mondhatja valaki azt is, neked hited van, nekem meg cselekedeteim. Jakab egy képzeletbeli ‘valaki’ véleményét írja le. Ez a képzeletbeli ember nem mond ellent Jakab következtetésének. Elfogadja, hogy a hit cselekedetek nélkül halott, de helytelenül lebecsüli a hitet, miközben a cselekedeteket hangsúlyozza (lásd magyarázatok a 19. versnél).
Ami ezután következik, az folytatása lehet a válaszoló szavainak: Mutasd meg nekem a hitedet cselekedetek nélkül, én is meg fogom neked mutatni cselekedeteim alapján a hitemet. Ha tényleg a válaszoló szavainak folytatása ez a mondat, akkor idézőjelben kellene állnia. (Ha ez Jakab válasza lenne a vitatkozónak, aki azt állítja, hogy ‘cselekedeteim vannak’, akkor Jakab ezt írta volna: ‘Mutasd meg cselekedeteidet hit nélkül.’) Bár egyes mai fordítások nem jelzik idézőjellel azt, hogy a 18. vers második felét is a válaszoló mondja, mégis azok fordítják helyesen, akik az egész verset ugyanazon ember szavainak tulajdonítják. A görög szövegben természetesen nincsenek idézőjelek, és ez az oka a különböző értelmezéseknek. Mindenesetre úgy tűnik, hogy a válaszoló mondja ki a felhívást: ‘Mutasd meg nekem a hitedet cselekedetek nélkül (chóris; »nélkül«) én is meg fogom neked mutatni cselekedeteim alapján a hitemet (ek, »valamiből kifolyólag«).’
2:19. A 19. verset is helyes a válaszoló érvelésének tekinteni. Te hiszed, hogy egy az Isten, jól teszed. Az ördögök is hiszik és rettegnek. Ha ezt is a válaszoló mondja, akkor jellegzetes pogány hívő lehetett, aki támadja a minden zsidó által elfogadott monoteista hitvallást. Valójában ezt mondja: egy Istenben ‘hinni’ jó egy bizonyos pontig, de ez a bizonyos pont nem megy túl messze. Az ördögök is ezt teszik. Sőt, nem csak hisznek (ugyanaz az ige a pisteuó), hanem ‘rettegnek’ vagy ‘borzongnak’ is (phrissousin, olyan hangutánzó szó, ami csak itt szerepel az ÚSZ-ben). Az egy Istenben való hit nem feltétlenül ‘bizalom’ ez Isten iránt. Márpedig, ha nem ‘bizalom’, akkor nem igazi hit, és nem fog megmutatkozni jó cselekedetekben.
Más szóval a válaszoló ezt mondja: ‘Nem a hit a kulcs, a cselekedetek számítanak.’ Ezzel a válaszoló túl messze megy. Jakab nem mondja, hogy a cselekedetek alapvetően szükségesek a hithez, vagy, hogy a hit lényegtelen. Ő azzal érvel, hogy a cselekedetek a hit bizonyítékai.
Más írók úgy értelmezik ezt az igeszakaszt, hogy Jakab (18b v.) felszólítja ezt a bizonyos ‘valakit’, hogy mutassa meg hitét cselekedetek nélkül, melynek lényege, hogy ez lehetetlen! Mindazonáltal Jakab azt állítja, hogy a hit (csak) azzal bizonyít ható, amit az ember tesz (18c v.). Az ördögök Istenben való ‘hite’ nem megfelelő. Az ilyen hit, aminek csak a neve az, de nem valódi, nem párosul megfelelő cselekedetekkel az ördögök részéről.
2:20. Jakab nem kezd bele abba, hogy hosszan megcáfolja a válaszolót. Az apostol egyszerűen, de határozottan szólítja meg: te ostoba ember, majd visszatér eredeti érvéhez: a hit cselekedetek nélkül meddő (argé, ‘lusta, hiábavaló, felületes’). Az ‘ostoba’ (kene) szót általában úgy fordítják, hogy ‘hiábavaló vagy üres’ (vö. mataios, ‘értéktelen, gyümölcstelen, haszontalan’, az 1:26-ban). A felületes hit halott. Éppen így az üres és értéktelen cselekedetek is. Jakab nem a cselekedetek mellett érvel a hittel szemben, vagy a hit mellett a cselekedetekkel szemben. Egyszerűen azt mondja, hogy az igazi hit jó cselekedetekkel párosul. A lelki jótettek az őszinte hit bizonyítékai, nem pedig erőforrásai.
3.	AZ IGAZ HIT PÉLDÁI (2:21-26)
Jakab állításának utolsó bizonyítékaként két bibliai példára hivatkozik: Ábrahámra, a tiszteletben álló ősatyára, és Ráhábra a megváltott prostituáltra. Mindkét példát kérdés formájában vezeti elő, azt várva, hogy olvasói készségesen egyetértenek vele.
2:21. Ábrahám, a mi Atyánk, nem cselekedetekből igazult‑e meg, amikor fiát, Izsákot felajánlotta az oltáron? Ezt a kérdést gyakran homlokegyenest ellenkezőnek tartják Pál állításával, aki azt mondja, hogy Ábrahám hite és nem cselekedete késztette arra Istent, hogy igaznak nyilvánítsa őt (Róm 4:1-5). De Pál a hit elsőbbsége, míg Jakab a hit bizonyítéka mellett érvelt. Pál azt hirdette, hogy Ábrahámnak volt hite, és ezért igazult meg, vagyis lett igazzá nyilvánítva (1Móz 15:6) a körülmetélkedés előtt (1 Móz 17:11; vö. Róm 4:9). Jakab elmagyarázza, hogy Ábrahám hite azáltal lett nyilvánvalóvá, hogy felajánlotta Izsákot áldozatként (1Móz 22:12), és ezért megigazult, vagyis igazzá lett nyilvánítva. A tettek a megigazulás hőmérőjeként szolgálnak, a hit viszont a megigazulás alapja.
2:22-24. Jakab hangsúlyozza a hit és… cselekedetek… együttműködését. A hit a tett hajtóereje. A cselekedet a hit testet öltése. A lett teljessé (eteleióthé) kifejezés jelentése ‘véghezvinni’. A hit cselekedetekben lesz teljessé. Így történt ez Ábrahámmal. Jakab és Pál ugyanazt az igeszakaszt idézi — az 1Móz 15:6-ot — hogy bizonyítsa mondanivalóját (vö. Róm 4:3). Pál azt mondja, hogy Ábrahám a hite által igazult meg, Jakab pedig, hogy Ábrahám a hite által igazult meg, amit cselekedete bizonyított.
2:25. S ugyanígy (szó szerint ‘és hasonlóképpen, szintén’; homoiós de kai) a parázna Ráháb nem cselekedetekből igazult‑e meg, amikor befogadta a követeket (angelous, ‘hírnököket’), és segített nekik megmenekülni? (Józs 2; 6)
2:26. A következtetés a lehető legvilágosabb. A hit és cselekedetek annyira nélkülözhetetlenek egymás számára, mint a test és a lélek. A lélek nélkül (chóris) vagy az élet ‘lehelete’ (pneumatos) nélkül, a test halott. A cselekedetek bizonyítéka nélkül (chóris) a hit halottnak tekinthető. Nem az igazi. Az igaz hit állandóan hozzájárul a lelki növekedéshez és fejlődéshez.
A hívőnek nem csak megállnia kell bizalommal Isten Igéjén a próbák és kísértések között (1. rész), hanem szolgálnia is kell testvéreit Krisztusban (2. rész). Isten családjának minden tagját kivételezés nélkül el kell fogadnia (1-13. versek), és segítenie kell a családot tettekben megnyilvánuló hittel (14-26. versek). Ha a hívő ember lelkileg nagykorúvá akar válni, akkor azzá kell lennie, aminek Isten akarja látni, és azt kell tennie, amit Isten akar, hogy tegyen.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„V.	HIT ÉS CSELEKEDETEK (2,14-26)
Talán ezek a legvitatottabb versek Jakab levelében. Még olyan nagy kiválóságok is, mint Luther, úgy gondolták, hogy kibékíthetetlen az ellentét Jakab cselekedetek általi megigazulásról szóló tanítása, valamint Pál hit általi megigazuláshoz való ragaszkodása között. Ezeket a verseket általában azért magyarázták félre, hogy alátámasszák azt a ‘szinergizmusnak’ nevezett tévelygést, hogy hit plusz cselekedetek által üdvözülünk. Más szóval, bíznunk kell az Úr Jézusban, mint Megváltóban, de ez nem elegendő. Az Ő megváltó munkájához hozzá kell tennünk saját kegyességünk és odaadásunk cselekedeteit.
A szakasznak valóban ezt a címet lehet adni: ‘Megigazulás cselekedetek által’, mert bizonyos értelemben cselekedetek által igazultunk meg. Hogy valójában megragadhassuk a megigazulás teljes igazságát, világosan meg kell értenünk, hogy a megigazulásnak hat szempontja van. Megigazultunk kegyelemből (Róm 3,24). Ez egyszerűen azt jelenti, hogy nem érdemeljük meg, hogy megigazultunk; valójában éppen az ellenkezőjét érdemelnénk. Megigazultunk hitből (Róm 5,1). A hit az emberi válasz Isten kegyelmére. Hit által fogadjuk el az ingyen ajándékot. A hit az, amely magáévá teszi, amit Isten tett értünk. Megigazultunk vér által (Róm 5,9). Itt a vér az ár, amelyet ki kellett fizetni megigazulásunkért. A bűn adósságáért elegendő volt Krisztus drága vére, és most már Isten megigazíthatja az istentelen bűnösöket, mert igazsága kielégült. Megigazultunk Isten által (Róm 8,33). Itt az az igazság van, hogy Isten az a Személy, aki megigazít. Megigazultunk hatalom által (Róm 4,25). Megigazulásunk össze van kapcsolva azzal a hatalommal, amely feltámasztotta Krisztust a halálból. Feltámadása bizonyítja, hogy Isten ki van elégítve. Végül megigazultunk cselekedetek által (Jak 2,24). A cselekedetek hitünk valóságos voltának külső bizonyítékai. Külsőképpen kifejezésre juttatják azt, ami egyébként láthatatlan. Láthatjuk ebből, hogy valaki kegyelemből, hit által, vér által, Isten által, hatalom által és cselekedetek által igazul meg. Még sincs egyáltalán ellentmondás. Ezek a megállapítások egyszerűen ugyanannak az igazságnak különböző szempontjait mutatják be. A kegyelem az az elv, amelynek alapján Isten megigazít; a hit az az eszköz, amellyel az ember elfogadja; a vér az ár, amelyet a Megváltónak kellett kifizetni; Isten az aktív cselekvő a megigazításban; a hatalom a bizonyíték; és a cselekedetek az eredmény.
2,14 Jakab kitart amellett, hogy az a hit, amely nem eredményez jó cselekedeteket, nem menthet meg. Van két kulcs, amelyek segítenek megérteni ezt a verset. Jakab nem azt mondja: ‘Mi haszna... ha valakinek hite van…’, hanem ezt mondja: Mi a haszna… ha valaki azt mondja, hogy hite van. Más szóval nem arról van szó, hogy valaki, akinek valóban van hite, mégsem üdvözül. Jakab olyan embert ír le, akinek semmije sincsen, csak hitvallása. Azt mondja, hogy van hite, de semmi olyan nincsen az életében, ami ezt jelezné. A második kulcsot, amely segíthet, az, hogy megtarthat‑e ez a hit? Más szóval, a hitnek ez a fajtája megmenthet? Ha azt kérdezzük, hogy Jakab milyen fajta hitre utal, a választ a vers első felében találjuk meg. Jakab úgynevezett hitről beszél, amelyet nem támasztanak alá jó cselekedetek. Az ilyen hit értéktelen. Az csak szavakból áll, semmi másból.
2,15-16 Most illusztrálja a cselekedetek nélküli szavak hiábavalóságát. Két ember áll előttünk. Egyiknek nincsen elég ennivalója, sem ruhája. A másiknak mindkettő van, de nem hajlandó belőle adni. Az utóbbi nagy nemeslelkűséget mutatva ezt mondja a szegény testvérnek: ‘Menj, vegyél fel valamit és lakjál jól!’ De a kisujját se mozdítja, hogy ezt lehetővé tegye. Mi jó van az ilyen szavakban? Tökéletesen értéktelenek. Sem az étvágyat nem elégítik ki, sem meleget nem biztosítanak a testnek.
2,17 Azonképpen a hit is, ha cselekedetei nincsenek, megholt ő magában. A hit cselekedetek nélkül egyáltalán nem igazi hit. Az csak szavak dolga. Jakab nem mondja, hogy hit plusz cselekedetek által váltatunk meg. Ilyen nézetet vallani az Úr Jézus Krisztus bevégzett művének gyalázása lenne. Ha hit plusz cselekedetek által váltatnánk meg, akkor két megváltó lenne — Jézus és mi magunk. De az ÚSZ nagyon világosan kijelenti, hogy Krisztus az egyetlen és egyedüli Megváltó. Amit Jakab hangsúlyoz, az az, hogy nemcsak szavakból álló hit által menekülünk meg, hanem olyan fajta hit által, amely jót cselekvő életet eredményez. Más szóval, a cselekedetek nem gyökerei a megmenekülésnek, hanem gyümölcsei, nem az ok, hanem a hatás. Kálvin velősen állapítja meg: ‘Egyedül hit által menekülünk meg, de nem olyan hit által, amely egyedül van.’
2,18 Az igaz hit és a jó cselekedetek elválaszthatatlanok. Jakab ezt úgy mutatja be, hogy egy rövid részletet ad nekünk két ember közti vitáról. Az első ember, aki valóban hívő, a beszélő. A másik azt vallja, hogy van hite, de nem mutatja ki azt a hitet jó cselekedetekkel. Halljuk, hogy az első kétségtelen kihívást intéz a másikhoz. Beszélgetésüket így mondhatjuk el más szavakkal: ‘Igen — mondhatja az első ember helyesen és igazolhatóan —, te azt mondod, hogy van hited, de nincsenek cselekedeteid, hogy azt bemutasd. Én azt állítom, hogy a hitet jót cselekvő életnek kell támogatnia. Bizonyítsd be nekem jót cselekvő élet nélkül, hogy van hited. Nem tudod megtenni. A hit láthatatlan. Az egyetlen módja annak, hogy mások megtudhassák, hogy van hited, hogy olyan életet élsz, amely azt bizonyítja. Én cselekedeteimmel megmutatom hitemet.’ Ennek a versnek a kulcsa a megmutatni szó. A hitet cselekedetek nélkül lehetelten megmutatni.
2,19-20 A vita folytatódik. Még mindig az első ember beszél. A vallott hit lehet, hogy semmi több, mint értelmi hozzájárulás egy jól ismert tényhez. Ilyen értelmi egyetértés nem jelent személyes odaszánást, és nem hoz létre megváltozott életet. Nem elég hinni Isten létezését. Igaz, ez lényeges, de nem elegendő. Még a démonok is hisznek Isten létezésében, és rettegnek a végső büntetésre gondolva. A démonok hiszik a tényt, de nem hódolnak a Személy előtt. Ez nem megmentő hit. Amikor valaki igazán hisz az Úrban, az szellemi, lelki és testi odaszánást foglal magában. Ami viszont megváltozott életet eredményez. A cselekedetek nélküli hit észhit, és ezért haIott hiedelem.
2,21 Most az ÓSZ-ből két olyan hitpéldát hoz elő, amely cselekszik. Ezek a következők: Ábrahám — zsidó, és Ráháb — nem zsidó. Ábrahám cselekedetekből igazult meg, felajánlva fiát, Izsákot az oltárra. Hogy helyes megvilágításban lássuk ezt az igazságot, nézzük meg az 1Móz 15,6-ot. Azt olvassuk, hogy Ábrahám hitt az ÚRNAK, és ez tulajdoníttatott őnéki igazságul. Itt Ábrahám hit által igazult meg; más szóval, az által igazult meg, hogy hitt. Még nem vagyunk az 1Móz 22-nél, ahol azt találjuk, hogy Ábrahám feláldozza a fiát. Akkor cselekedetekből igazult meg. Mihelyt Ábrahám hitt az ÚRBAN, megigazult Isten szemében. De aztán, hét fejezettel később, Isten próbára tette Ábrahám hitét. Ábrahám azzal mutatta meg, hogy hite őszinte volt, hogy kész volt feláldozni Izsákot. Engedelmessége mutatta meg, hogy hite nem csupán észhit volt, hanem a szív odaszánása.
Néha kifogásolták, hogy nem volt ott senki más, amikor Ábrahám felajánlotta Izsákot, ezért senki sem volt, akinek bizonyíthatta hitének valóságos voltát. De az a két szolga, aki Ábrahámot kísérte, nem volt nagyon messze, várva Ábrahámot és Izsákot, hogy visszatérnek a hegyről. Ezenkívül ott volt Izsák is. Ábrahám készségét, hogy Isten parancsának engedelmeskedve megölje a fiát, feljegyzi a Biblia is, így bizonyítva minden nemzedéknek hite valóságos voltát.
2,22-23 Világos tehát, hogy Ábrahámot hite cselekedetekre ösztönözte, és a cselekedetekből lett teljessé a hite. Az igaz hit és a cselekedetek elválaszthatatlanok. Az első hozza létre a másodikat, és a második bizonyítja az elsőt. Izsák feláldozásában Ábrahám hitének gyakorlati bemutatását látjuk. Ez volt az Írás gyakorlati beteljesedése, amely azt mondta, hogy Ábrahám hit által igazult meg. Jó cselekedetei miatt Isten barátjának neveztetett.
2,24 Vonjuk le ebből a következtetést tehát, hogy cselekedetekből igazul meg az ember, és nem csupán hitből. Ez szintén nem jelenti azt, hogy ő hit plusz cselekedetekből igazult meg. Megigazult hitből Isten felé és cselekedetekből emberek felé. Isten abban a pillanatban megigazította, amikor hitt. Az ember azt mondja. ‘Mutasd meg hited valóságos voltát!’ Ezt egyedül jó cselekedetekkel lehet megtenni.
2,25 A második ÓSZ-i illusztráció a tisztátalan Ráháb. Őt bizonyára nem a jó illeme mentette meg (prostituált volt!). De cselekedetekből igazult meg, mert a követeket (vagyis a kémeket) a házába fogadta, és más úton bocsátotta ki. Ráháb kánaánita volt, aki Jerikó városában élt. Meghallotta a híreket, hogy egy győzelmes hadsereg közeledik a városhoz, és senki nem tud ellenállni ennek a hadseregnek. Levonta azt a következtetést, hogy a héberek Istene az igaz Isten, és úgy döntött, hogy ezzel az Istennel azonosul, bármibe kerüljön is. Amikor a kémek bejutottak a városba, barátságosan fogadta őket. Ezt cselekedve bebizonyította az igazi és élő Istenbe vetett hitének őszinteségét. Nem a kémek befogadása által menekült meg, de a vendéglátásnak ez a cselekedete bizonyította, hogy igaz hívő volt.
Egyesek visszaélnek ezzel az igehellyel, azt tanítva, hogy az üdvösség részben jó cselekedetek által van. De amit ők jó cselekedetek alatt értenek, az a jótékonykodás, adósságok megfizetése, igazmondás, templomba járás. Ezek voltak Ábrahám és Ráháb jó cselekedetei? Biztos nem. Ábrahám esetében az a készség volt, hogy megölje a fiát. Ráháb esetében a hazaárulás. Ha kiveszed a hitet ezekből a cselekedetekből, azok inkább rosszak lennének, mint jók. ‘Foszd meg őket a hittől, és nemcsak erkölcstelenek és könyörtelenek, hanem bűnösök is lennének.’ Jól mondja Mackintosh: ‘Ez a szakasz életcselekedetekről, nem törvénycselekedetekről beszél. Ha kivonod a hitet Ábrahám és Ráháb tetteiből, akkor azok rossz cselekedetek. Nézd őket úgy, mint a hit gyümölcseit, és akkor életcselekedetek.’
Ez tehát nem olyan igehely, amelyet a jó cselekedetek általi üdvözülés tanítására lehet használni. Aki így használja, abba a tarthatatlan helyzetbe kerül, hogy tanítása szerint az üdvösség gyilkosság és árulás által van.
2,26 Jakab a szakaszt a következő megállapítással fejezi be: ‘Mert amiképpen holt a test szellem nélkül, akképpen holt a hit is cselekedetek nélkül.’ Itt nagyon szépen összefoglalja a lényeget. Jakab a hitet az emberi testtel hasonlítja össze. A cselekedeteket a szellemhez hasonlítja. A test szellem nélkül élettelen, haszontalan, értéktelen. Így a hit cselekedetek nélkül halott, hatástalan, értéktelen. Nyilvánvaló, hogy ez hamis, nem valódi megmentő hit.
Összefoglalva tehát, Jakab a következő kérdésekre adott válaszunk alapján megvizsgálja hitünket. Hajlandó vagyok‑e Ábrahámhoz hasonlóan felajánlani életem legdrágább dolgait Istennek? Hajlandó vagyok‑e Ráhábhoz hasonlóan a világ árulója lenni azért, hogy hűséges legyek Krisztushoz?”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„HALOTT HIT
Jak 2,14-18
Kegyes szavak is válhatnak üres beszéddé. Már a prófétának is állást kellett foglalnia a merő szavakban, begyakorlott formulákban tünetkező kegyesség ellen: ‘ez a nép csak szájával közeledik’ Istenhez, ‘de szíve távol van’ Tőle, ‘istenfélelme… csupán betanult emberi parancsolat’ (Ézs 29,13k). Előállott tehát keresztyének között is a farizeuskodás, nem is annyira a szokványos képmutatás, hanem részint a tanszerűségben kimerülő igazhitűség, részint a gyakorlat próbáján megfeneklő kegyes szavak formájában, amit — Ézsaiás szavaival — Jézus is szemére vetett népének (Mt 15,8k). Pál apostol a maga idejében átütő egyoldalúsággal tisztázta, hogy hit által igazul meg az ember a törvény cselekedetei nélkül (Gal 2,16; Róm 3,28), de egyáltalán nem arról beszélt, mintha a hitnek nem volnának cselekedetei, hiszen a szeretetet vallotta egyedül megmaradónak (1Kor 13). Nem szabad tehát a törvény megcselekvéséből üdvözülni akarást azonosítani a hit cselekedeteivel, amelyeket előre elkészített Isten, hogy azokban járjunk (Ef 2,10). Igaz tehát, hogy a gyümölcsök nélküli hit nem lehet üdvözítő, mert halott. A második, harmadik nemzedék idején Jakab ezért emeli fel szavát, hogy hiába mondja bárki is közülük az ínséget szenvedőnek, hogy legyen békessége, melegedjen és egyen, ha közben semmit nem enyhít a testi szükségén. A mégoly kegyes megnyilatkozás is haszontalan, hitnek sem nevezhető, ha nem képes átváltani tettekre, mert merev, meddő és halott önmagában, azaz hamvába holt, mert üresjárat.
A 18. v. vitatott, mert nem lehet megállapítani, ki beszél kivel. Meglehet, hogy egy önmagát igazolgató embert beszéltet a szentíró. Nem eggyel találkozhatott közülük a mindennapokban, midőn hitéről vallott, elevenökre tapintva. Ezek gyakorta így hárították el a bizonyságtételt: Jól van! Neked hited van! Nekem viszont vannak cselekedeteim! Szó sincs tehát arról, hogy Jakab minden szóbeli bizonyságtételt ledorongolna, mert határvonalat húz a másik oldal felé is (a 18. v. első szava így fordítandó: ‘Másrészt’). Valaki a megtérés ellen rugódozva, s a hit beszédét alig elszenvedve, magát igazolandó hivatkozik nemes tetteire, némi felháborodással: Hogy vonhatod kétségbe hitemet, amikor vannak látványos cselekedeteim; te magad sem mutathatnád meg hitedet, ha nem volnának vele egybehangzó cselekedeteid, úgy én is hitemet mutatom meg, midőn cselekedeteimre hivatkozom! Kétségtelen, hogy a javasolt értelmezés csak egyike a sokféle kísérletnek, de egyéni módon, s a gyakorlati tapasztalatokból is merítve igyekszik nyomon követni a prófétai és pásztori párbeszédet, amiből az is látható, hogy a Szentírás értelmezésénél nem felejthető ki a történeti szempont, mert legkivált a levelek valóságos gyülekezeti kérdésekre adnak választ. Lényeges alapelv továbbá, hogy ‘egy dogmatikai tétel sem befolyásolhatja egy bibliai könyv, illetve igehely megítélését és megértését’ (ifj. Fekete K). — A kiüresedett és mondvacsinált hit, de magánakvaló cselekedet is egyaránt halott, ezekből mind meg kell térniük a kegyességükben halódóknak (Jel 3,1 k).
CSELEKEDETEKKEL EGYÜTTMUNKÁLKODÓ HIT
Jak 2,19-26
Az, hogy Isten egy, Izráel hitvallásának része (5Móz 6,4kk), amivel vissza is lehet élni (Mk 2,7 par). Krisztus Jézusban ez az állítás a keresztyén vallástétel részévé lett (Róm 3,30; Ef 4,6). Isten egy voltát vallva jó nyomon vagy, de ezzel még nincs megigazult életed, hiszen az ördögök is kénytelenek tudomásul venni az egy Isten létét, s közben irtóznak e névtől, megérezve vesztüket (Mk 1,24; Lk 4,34). Visszás dolog fennen hangoztatni az egy Istent hívő vallásosságot, ha a tettek meghazudtolják. Jakab a kifogásolt hitfogalmat az általános vallásos jelenségek tárházából vette, mert már keresztyének között is torzult az, amit hitnek állítottak. Tisztázásra volt szükség, hogy tehát hitből való cselekedetekkel válik teljessé a hit. A forgalom egyirányú: a hit teljesedik cselekedetekkel, s nem fordítva. Sőt a nyelvtani szerkezet szerint — az ember minden tettrekészsége ellenére — Isten az alany, Ő teszi teljessé akarata szerinti tettekkel a hitet, különben meddő, tétlen és hasznavehetetlen marad. Az a szó, amely az ÓSZ-ben a hitet jelenti, azt is kifejezi, hogy az ember Isten iránti bizalomból cselekszik, (ugyanebből a gyökből származik az imádságot záró ‘ámen’ szó is). Az ÚSZ-ben pedig a hit meg a hűség egy szó két jelentése, márpedig a hűség tettek nélkül képtelenség. Így tehát az általános vallási jelenségek közül hozza vissza Jakab a megüresedett és zavarossá vált hitfogalmat, s tölti meg újból bibliai tartalommal és életgyakorlattal. Közben kemény kifejezéssel ostobának (mondhatni: üresfejűnek) is nevezi a hitről fecsegőket (vö. 1Kor 15,36, ahol Pál, más tévelygésről szólván hasonlóan fogalmaz). Megütközve tapasztalhatott ui. olcsóvá tett hitre meg kegyelemre, s talán magukra Pál leveleire tett hivatkozásokat (vö. 2Pt 3,15k), ezért kénytelen egyoldalúan fogalmazni ő is, hogy lám, a fönti értelemben, Ábrahám is cselekedetekből igazult meg, s ez áll minden ember számára adott lehetőségként készen, ami, ha jól megnézünk, nem a törvény megcselekvését jelenti, méghozzá saját erőből, hanem hitből lehetséges csupán. — Mindkét fölhozott példája megelőzi Mózes korát. Ábrahám hitt Isten szavának, aki igaznak fogadta el őt, midőn kész volt feláldozni Izsákot, s majd később neveztetett Isten barátjának (Ézs 41,8; 2Krón 20,7). Míg Pál pontszerűen, Jakab folyamatában szemlélteti a hitet, de szerinte is elsődleges Isten szava és tette, erre felel a hit és az Isten akarata szerinti tettek. — Ábrahám, a ‘miatyánk’ mondja róla, s ez érvényes mind zsidókra, mind pogányokra. A testi leszármazás mégis beleszövődik gondolataiba, mivel külön gondja az immár szétszóródottságba sodródott Izráel. Ahogy Jézus nemzetségtáblázatában elől áll Ábrahám, hamarosan olvasható Ráháb is (Mt 1,2kk), aki a törvény szerint elítélendő lehetne, mégis hitből való tette a Messiás családfájába iktatta be őt is, aki nemcsak Jézusnak, de Józsefen át magának Jakabnak is közvetlen őse!
Amiként ha elválik a lélek a testtől, az már a test halála, úgy a tettet vesztett hit is halott. S bár az élő hit nem néma, de egyre inkább tettekkel is kell bizonyítania életrevalóságát.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„18 (V) A hit tettek nélkül halott (2,14-26). Ez a szakasz az egyetlen téma egységes és viszonylag hosszas fejtegetése miatt egyedülálló. Ez a levél szíve, ami elméleti alapot ad a buzdításokhoz. Mindamellett, egy ellentmondás felbukkanása Pálnak a hit általi megigazulásról szóló tanításával afelé vezetett, hogy e szakasznak túlzott jelentőséget tulajdonítsanak. Nagyrészt e látszólagos ellentmondás miatt akarta Luther kizárni a Jak-ot a kánonból (ld. Mussner: Jakobusbrief, 4247).
19 (A) A főtétel (2,14-17). 14. azt állítja, hogy van hite: Jakab nem a tettektől külön létező igaz hit lehetőségét érti ide, hanem csak egy ilyen állítás lehetőségét. Ebből a részből és az 1,3.6; 2,1.5; 5,15-ből következtetve Jakab hit alatt Isten megváltó kinyilatkoztatásának szabad elfogadását érti. nincsenek tettei: ‘Tettek’ alatt Isten kinyilvánított akaratának engedelmes teljesítését érti az élet minden területén, ahogy ezt a levélben számos gyakorlati buzdítással világítja meg. üdvözítheti a hite: Vagyis meg tudja-e védeni egy ilyen ‘hit’ az ítélettől (ld. 2,13 és az 5,15 magyarázata). 17. ugyanígy: Az előző példa mondanivalóját nyomatékosítja. a hit önmagában: Ha nem kísérik tettek, akkor a ‘szeretet által működő hit’ ellentéte (Gal 5,6). halott: Képtelen megóvni őt az örök életre (ld. 2,14). Vegyük észre, hogy Jakab nem a hitet és cselekvést, hanem az élő és halott hitet állítja szembe.
20 (B) Különféle példák (2,18-26). 18. azt mondhatja valaki: E vers értelmezése erősen vitatott. Úgy tűnik, legjobb egy valódi ellenvetésnek tartani. A ‘te’ és ‘én’ nem Jakab és az ellenvető, hanem egyszerűen csak azt fejezi ki, hogy egyesek a hitre szorítkoznak, mások a tettekre. A következő kifejezés — ‘mutasd meg nekem a hitedet…’ — Jakab válasza az ellenvetőnek, felhívja őt, hogy adja bizonyítékát hitének tettek nélkül. Következő állítása ‘a tetteim alapján’ azt rögzíti, hogy ahol a tettekről föltételezni lehet, hogy hit nélküliek, a közelebbi vizsgálat meg fogja mutatni, hogy azokat a hit húzza alá. 19. hiszed, hogy csak egy Isten van: Az ósz-i hangsúly, mint alapvető hitigazság az Isten egyetlen mivoltáról (MTörv 6,4), ugyanígy megtalálható az ÚSz-ben is (Mk 12,29; 1Kor 8,4,6; Ef 4,6). jól is teszed: A gör. kalós, ‘jól’ hangja gunyoros (ld. Mk 7,9; Jn 4,17; 2Kor 11,4). ám ezt a gonosz lelkek is hiszik, mégis remegnek: ők Isten haragjának céltáblái annak ellenére, hogy hiszik Isten egyetlenségét. E példa lényege az, hogy a vallási igazságok puszta ismerete hiábavaló, ha az akarat az Istentől idegen. 20. a hit tettek nélkül meddő: A görögben itt egy szójáték van a ‘tettek nélkül’ (chóris ergón) és a ‘meddő’ (argé — az a-ergos-ból). E vers bevezetésként szolgál a következő, Írásokból vett bizonyítékokhoz.
21 21. Ábrahám, a mi atyánk: Ábrahám kedvelt megnevezése a zsidók között. Pál szerint (Róm 4; Gal 3-4) Ábrahám minden hívő atyja. A Jaknál és Pálnál található eltérő hangsúlyok ellenére mindketten a zsidó hagyomány nagy tiszteletben tartott vonalát követik azzal, hogy Ábrahámot idézik, mint az Isten előtti hűség és igazság példáját (Sír 44,19-21; Bölcs 10,5; 1Makk 2,52; Jub. 17-19; CD 3,2; Zsid 11,8-12,17-19). tettei alapján igazult meg: A szenvedő igemód isteni működést sejtet. A ‘tett’ Izsák fölajánlása. A ‘megigazulás’ úgy tűnik, azt jelenti, hogy Ábrahám tetszésre talált Istennél, és így megerősíttetett az ígéretben (Ter 22,16-18). Jakab egyesítette az Ábrahám megigazulásáról tett kijelentést (Ter 15,6) az engedelmességéről szólóval (Ter 22). Ezután következik ennek az egyesítésnek az alapja. 22. hitének része volt tetteiben: Ábrahám engedelmessége Isten nehéz parancsa iránt hitének élő voltát jelzi. tettei teljessé tették a hitét: Az Isten kezdeti ígéretébe vetett hitét az tette tökéletessé, hogy utódainak egyetlen lehetséges látható forrásának megölése ellenére is hitt Isten ígéretében. Ez szemlélteti a hit és tettek elválaszthatatlanságát. 23. teljesült az Írás: A Ter 15,6-ot úgy veszi, minta Ter 22 eseményeiben beteljesült próféciát (ld. 1Makk 2,52). Isten barátja: Ábrahámnak ez a Ter-ben nem található megnevezése az Iz 41,8; 2Krón 20,7; és a QL (CD 3,2)-ben fordul elő. 24. igazzá teszik: Most vonja le a tanulságot az Írásból: ami igaz volt Ábrahám esetében, az egyetemesen is igaz. A tettek, nem a hit egymagában: ahogy a szövegkörnyezetből kiviláglik, ez nem azt jelenti, hogy a valódi hit nem elegendő a megigazuláshoz, csak hogy a tettektől nem kísért hit nem valódi. Így aztán nincs alapja Jakab és Pál ellentétének, akinél a hit ‘a szeretetben kiteljesedő hit’ (Gal 5,6).
Egy kérdés azért megmarad. A hit és tettek dolgában nem csak erős hangsúlybeli eltérés van Pál és Jakab között, de egy olyan feltűnő jellegű azonosság is a megfogalmazásban és Ábrahám hangsúlyozásában (azzal együtt, hogy mindketten saját kedvük szerint idézik a Ter 15,6-ot) a kölcsönös ellentmondás egy felszínes jelentkezése mellett (ld. Róm 3,28; valamint 1,17; 3,2027.30; 4,2-5.16-24; Gal 2,16; 3,6-12.24), hogy előzetes követelménynek látszik a kapcsolat valamilyen formája: a cáfolat vagy a helyesbítés. A legkielégítőbb föltevés, hogy Jakab helyesbítést keres a hit általi megigazulás páli tanítása egy elterjedt, elferdített értelmezésének, ami alapján — a valódi páli tantól eltérően — valaki a hívővel szemben nem támasztana erkölcsi követelményeket.
22 25. a parázna Ráháb: Jakab nem tesz említést a nő hitéről, mert az a Józs 2,11-ből nyilvánvaló. Polgártársainak szintén volt valamilyen hitük (2,9-11); de egyedül ő cselekedett hite szerint, és így megigazult — tetszésre lelt Isten előtt és megmentette őt (Józs 6,22-25). A Ráháb példa egy hasonló alkalmazását találjuk a Zsid 11,31-ben és (hosszabban) az 1Kel. 12 mutatja e téma ősi népszerűségét. 26. A test-lélek összehasonlítás összegzi a témát, tömören mutatva rá, hogy a hit és tettek egyaránt nélkülözhetetlenek. Semita inklúziót alkotva a 14. verssel, jelzi a szakasz zárását is.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/