Subject: 1Pt 1,3-9. - Élő reménység - Jubilate
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@mail.digitel2002.hu> 
Címzett: "Fraternet-Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu> 
Elküldve: 2002. április 20. 1:28 
Tárgy: 1Pt 1,3-9. - Élő reménység - Jubilate 

Kedves Ujjongó Újjászületettek!

Tisztelt Ige-érdekeltek! Sajnálattal kell bejelentenem, hogy a kampánycsendre való tekintettel az e heti előkészítőm elmarad… :‑(

Na, ez csak egy rossz vicc volt, csak időbeli elcsúszásomat jelzi a tervezett és a valós postázás között! :‑) Tehát a mai adag:

Mivel rengeteg bajom van a M$ konverziójával, hát inkább RTF formátumban mellékletként küldöm, és ha nem tévesztem el, ezután is mellékletként postázom, akkor egy fokkal normálisabban mehet talán át…

Vázlatkísérlet:
Élő reménység
1. Élő Úr élő reménysége
2. Új élet élő reménysége
3. Szenvedő élet élő reménysége
4. Üdvözült élet élő reménysége

Hited mérőműszere az örvendezésed — ha nem amerikai erőltetett keep smiling értelemben…

Úgy érzem, nagyon ideillik, talán érdemes az igehirdetésben felolvasni is: Túrmezey ismeretlen szerzőtől németből való versfordítása: Lábnyomok. Isten nem a próbatételek ellenére, hanem épp azáltal szeret! Aki esetleg nem ismeri a verset:
Lábnyomok
Ismeretlen szerző után németből
fordította Túrmezey Erzsébet
Álmomban Mesteremmel
tengerparton jártam, s az életem
nyomai rajzolódtak ki mögöttünk:
két pár lábnyom a parti homokon,
ahogy Ő mindig ott járt énvelem.
De ahogy az út végén visszanéztem,
itt-amott csak egy pár láb nyoma
látszott, éppen ahol az életem
próbás, nehéz volt, sorsom mostoha.
Riadt kérdéssel fordultam az Úrhoz:
“Amikor életem kezedbe tettem,
s követődnek szegődtem Mesterem,
azt ígérted, soha nem hagysz el engem,
minden nap ott leszem velem.
S most visszanézve, a legnehezebb
úton, legkínosabb napokon át
mégsem látom szent lábad nyomát!
Csak egy pár láb nyoma
látszik ott az ösvényen.
Elhagytál a legnagyobb ínségben?”
Az Úr kézenfogott, s szemembe nézett:
“Gyermekem, sose hagytalak el téged!
Azokon a nehéz napokon át
azért látod csak egy pár láb nyomát,
mert a legsúlyosabb próbák alatt
téged vállamon hordoztalak!”

Kevésbé illik talán ide, mégis azért az újjászületés ill. feltámadás révén talán érdemes megosztanom Veletek azon kis példázatot, amit magam is a héten kaptam e‑mailen:
Történt egyszer, hogy az anyaméhben fiúikrek fogantak. Teltek a hetek, és a fiúcskák növekedtek. Ahogy növekedett a tudatuk, úgy nőtt az örömük is:
-- Mondd, nem nagyszerű, hogy fogantattunk? Nem csodálatos, hogy élünk?
Az ikrek elkezdték felfedezni világukat. Amikor megtalálták a magzatzsinórt, amely összekötötte őket anyjukkal, és eljuttatta hozzájuk a táplálékot, énekeltek az örömtől:
-- Milyen nagy anyánk szeretete, hogy megosztja velünk saját életét!
Ahogy azonban telt-múlt az idő, és a hetekből hónapok lettek, az ikrek hirtelen észrevették, mennyire megváltoztak:
-- Mit jelentsen ez? -- kérdezte az egyik.
-- Ez azt jelenti -- felelte a másik --, hogy tartózkodásunk ebben a világban a végéhez közeledik.
-- De én egyáltalán nem akarok elmenni innen -- viszonozta az első --, szeretnék mindig itt maradni!
-- Csakhogy nincs más választásunk -- felelte a másik. -- Talán van élet a születés után is!
-- Milyen lehet az? -- kérdezte kétkedve az első. -- El fogjuk veszíteni az életet jelentő magzatzsinórt, és a nélkül hogyan élhetnénk? Azonkívül mások is elhagyták már ezt az anyaméhet, és senki sem tért ide vissza, hogy megmondja nekünk, van‑e élet a születés után. Nem a születés a vég!?
Egyikük mély bánatba merült, és így szólt:
-- Ha a fogantatás a születéssel végződik, mi értelme van az életnek az anyaméhben? Értelmetlen az egész. Talán még anya sem létezik.
-- De kell, hogy legyen! -- tiltakozott a másik. -- Különben hogyan kerültünk volna ide? És hogyan maradhattunk volna másképpen életben?
-- Láttad‑e valaha anyánkat? -- kérdezte az első. -- Talán csak a képzeletünkben létezik! Mi gondoljuk ki magunknak, mert így jobban megérthetjük életünket.
Így teltek az utolsó napok az anyaméhben, telve kérdések özönével és nagy félelemmel. Végül is elérkezett a születés pillanata, amikor az ikrek elhagyták addigi világukat, és kinyílt a szemük. Tele tüdőből felordítottak.
Amit láttak, meghaladta legmerészebb elképzelésüket is.

Most saját gondolatok helyett inkább LMK-ról az előkészítő (Cserhátiné Szabó Izabella), ill. hozzászólásai:
A textus egyetlen körmondat. Bevezetője megegyezik 2Kor, Ef bevezetésével: hálaadás, majd kérés. Az ÓSZ‑i EWrB*-ot fordítja le.
a*nagennhvsa" — újjászült: a szó maga csak itt és 1,23-ban szerepel, de a fogalom természetesen nem ismeretlen, Pál és János tanításában is megjelenik az újjászületés, mint téma. Szentlélek munkája ez. Az ősegyház szerint Szentlélek munkája a keresztséggel kezdődik. Izráelben nem volt ismerős e gondolat — János keresztségét sem kapcsolták össze az újjászületéssel.
ejlpivda — az életképes reménység, amelynek van fedezete.
Klhronomivan — párhuzamos az ejlpivda-val. Utóbbi belső, szubjektív bizonyosságot jelent, a klhronomiva objektív valóságot. A Szinoptikusok nyomán Isten választottjainak öröksége…
ejn w% ajgallia~sqe ↔ luphqevnte" (Pass. Aor. Part.: nem tartós, csak egy adott szakaszra vonatkozik).
Az igeidőkkel sokat vesződnek az írásmagyarázók: ujjongtok — Luther Fut-ként fordítja, de a magyarázók többsége szerint Praes. alak: a dicsőséges jövő előképe már most. Az örökségből ránk vetődő fény miatt ujjonghatunk.
Így kellett lenni — a nyomorúság sem véletlenül történik a gyülekezettel, hanem Isten akarata szerint.
peirasmoi~" — a szenvedés mindig a hit megrendülésének veszélyével jár. A hit igazi, bizonyított voltát jelenti a kipróbált. Az arany próbája a tűz, a hité a szenvedés.
1. Érzékelhetően a látható, tapasztalható valóság áll feszültségben a keresztyén szívben rejtőző, nem látható reménységgel. Péter elkülönít három forrást: ➀ Amit Jézus tett értünk. ➁ Ami most van. ➂ Ami az örökség révén miénk lesz majd. Péter a mostra koncentrál — ami a látható valóság és a reménység között áll. Szinte érthetetlen az eltolódás a reménység, öröm felé. A keresztyén ember öröme, Istenét dicsérő, áldó ujjongása nem a láthatóból, pillanatnyi körülményekből táplálkozik, hanem hitéből. Isten nemcsak Jézust támasztotta fel, hanem minket is újjászült.
Ezért terelheti már a lekció is az öröm felé a tekintetünket (Mk 2,18-22.) — a vőlegény nem ment el, Lelke által itt van.
2. A látszat azt akarja erősíteni bennünk, hogy Isten kivonult életünkből. Épp ez a próbatétel lényege. Óriási terhet jelenthet ez. Nemcsak az öröm, de az élő reménység sem a láthatókból táplálkozik.
Feltételezhető, hogy 1Pt az újonnan megkereszteltekhez szól. Sok esetben Isten legmarkánsabb, legdöntőbb cselekedetei el vannak rejtve — ahogyan Jézus a keresztben rejtőzködött. Az élő reménység Krisztus halálából nő ki.
3. 1Pt 3-ban szó van arról, hogy legyünk készen még a próbatételek idején is számot adni a bennünk élő reménységről. Végső soron csak a próbákat kiállt hitnek van élő reménysége — csak így ismerhetjük meg, hogy Isten még a próbákban is javunkat munkálja. Attól lesz a hit drágább a tűzben kipróbált aranynál, hogy megtapasztalja már itt, már a próbákban is az örökség előízét. Ezért billen minden látható ellenére az öröm felé.

Hozzászólások:
Tipikus lutheri teológia: ellentétes látszat.
A kipróbált hit nem arról szól, hogy én milyen vagyok, hanem hogy Isten milyen!
Többet jelent a szenvedés, mint Itt szúr, ott fáj — az emberi léttel járó szenvedés —, hanem arról van szó, hogy minden ellentmondani látszik Isten szeretetének, még Isten maga is… Szeretnél fölfele szárnyalni Istenhez — közben Ő itt van lent. Amikor magam alatt vagyok, akkor vagyok igazán Istené!

Egész fantasztikus módon munkálkodik néha Isten, hogy azt érezhesse az ember, hogy szinte ki van véve az időből, és mintha az apostoli időben élne.

Élő reménység — akiből kiölték a reménységet, az meghalt. A reménység ma nagyon aktuális, és ezt meg kell szólaltatni. Persze fő reménységünk Krisztus.

Miközben Péter és János lelkülete eleinte nagyon eltér, most e levélben mégis mennyire jánosi!

Ne feledjük: Jubilate van! Ne lógó orral menjünk a szószékre. Élő reménység! A reménység csak kapaszkodó — az élő reménység más! Az üdvösség szót hogyan mondanánk: boldogság. Az üdvösség szóval fejeződik be a textus.

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
“1Pét 1,3-12.
Isten új életre hívott minket, mert új, isteni életet teremtett bennünk. Az újjászületésre használt görög szó csak Péternél fordul elő, egyébként csak a 4. század végétől ismeretes. Ha a szó Pétertől van is, a benne foglalt értelem már Jézusnak Nikodémussal való beszélgetésében előfordul (Jn 3,3). Később Pál beszél az új emberről (Ef 4,24), az új teremtményről (Gal 6,15). E párhuzamos helyek megvilágítják a szó értelmét: az új életre keltés nem más, mint a megszentelő kegyelemmel való megajándékozás, aminek következtében Isten fogadott gyermekei leszünk ez a keresztségben jön létre. A próféták nem látták tisztán, amiről jövendöltek, de Krisztusnak bennük működő Lelke erejéből jövendöltek ezzel Péter rámutat Jézus Istenségére.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
“1 Pét 1,3
Áldás, dicsőség és hála legyen az Atya Istennek, ki csupán kegyelemből, részünkről minden előleges érdem nélkül (lásd Rom. 3,24.), Jézus Krisztus váltságmunkájának erejével, minket új emberekké teremtett, hogy az örök élet reményét elnyerjük. — Az egész váltságmű helyett, Péter annak zárkövét, Jézus feltámadását, említi (vesd össze: Apost.cs. 23,6.). A keresztények reménye élőnek mondatik, részint, mivel az nem hiú, hanem valósággal teljesedni fog, részint, mivel annak tárgya az örök élet (Jerom. Ágost. Béda).
1 Pét 1,4
oly örökségre, mely, mint a földi javak, nincs kitéve mulandóságnak, elveszésnek, hanem örökké tart, mely nem tisztátalan kivánsággal biratik és élveztetik, hanem tiszta, angyali, isteni érzülettel (Ágost.).
1 Pét 1,5
kik, mivel Isten kegyelmével hisztek (reméltek és szerettek) stb.
1 Pét 1,5
Az utolsó idő az Úr napja, az itéletnap (Filip. 1,6.). E napon fog kijelentetni az igazak boldogsága; mert akkor kimondatik az ég angyalainak és a világ minden teremtményeinek jelenlétében.
1 Pét 1,6
ha ez lelketek üdvére nézve szükséges. Vesd össze: Jakab 1,2. s követk.
1 Pét 1,7
E kisérteteknek szükség bekövetkezni, hogy hitetek megpróbáltassék, mint az arany is tűzben próbáltatik meg, és hogy az aranynál még tisztábbak legyetek, dicsőséget aratandók itélet napján, mely azonban Istenre, a minden üdv szerzőjére, hárúl vissza. A görög szerint: az aranynál (mely veszendő, a tűzben stb.).”

(Jubileumi kommentár):
“1 Pét. 1,3–12. ‘Isten dicsőítése az eljövendő, biztos üdvösségért.’
Keresztyén embernek minden helyzetben, még a rosszban is az az első dolga, hogy Istent dicsőítse. Ezt teszi az apostol is, hogy az olvasók vele együtt megerősödjenek a) abban a hitben, hogy Isten hatalmas: azzal, hogy Jézust feltámasztotta a halálból, bebizonyította, hogy felette áll minden erőnek, a halál erőinek is; b) abban a hitben, hogy Isten irgalmas, újjászülte őket. Új életük alapja Krisztus feltámadása, jele pedig az élő reménység és az abból táplálkozó szent élet.
Az élő reménység tárgya a mennyei örökség (4. v.). Minden örökség feltételezi valakinek a halálát. A mennyei örökség azért lehetséges, mert Krisztus meghalt és feltámadott. Az atyafiak sok tekintetben szánnivaló helyzetben vannak, de nem felejtkezhetnek el arról, hogy meg nem semmisíthető, meg nem rontható és örökre érvényes örökség várományosai.
Isten nemcsak az örökségre, hanem az örökösökre is vigyáz. Őrzi őket: nem valamivel vagy valakivel szemben, hanem az üdvösség érdekében (5. v.). Úgy őrzi őket, hogy táplálja a hitüket: a hit csatornáin át megtartó erőket közöl velük. A mennyei örökség ma még a reménység tárgya, Krisztus visszajövetelének a napján azonban nyilvánvaló lesz.
Isten hatalma és szeretete nem zárja ki a földi szenvedéseket (6: v.). A választottak is szomorkodnak. Isten ugyanis úgy rendezte, hogy sok háborúságon keresztül menjenek be az ő országába (ApCsel 14:22). A hitnek megpróbáltatásokra van szüksége ahhoz, hogy megmaradjon és növekedjék. Az a tudat azonban, hogy a szomorkodás ideje rövid, az örvendezés ideje viszont örökké tart majd, erőt ad a szenvedések el hordozásához (2Kor 4:17–18).
A megpróbáltatások (7. v.) a hit őrzésével és táplálásával függenek össze. Isten azt akarja, hogy az atyafiak hite erősödjék, Krisztus visszajövetele napján ragyogjon s olyan tisztességet szerezzen nekik, amelyhez hasonlót semmi sem adhat ezen a földön, még a színarany sem. A megpróbáltatás a hit próbája: ahogy minden aranynak látszó fémről a királyvíz nyomán, úgy a hitről a megpróbáltatások nyomán derül ki, hogy igazi‑e?
Eljön a nap, amelyen mindenki meg fogja látni Jézus Krisztust. Ez a reménység mindennél nagyobb öröm forrása (8. v.); mert nagyobb élmény lesz, mint az, amelyik a levél olvasóinak nem adatott meg, de Péternek, Jánosnak és Jakabnak megadatott, amikor személyesen láthatták a megdicsőült Krisztust. Az olvasók, noha nem látták, mégis hisznek Krisztusban, sőt szeretik; a hit ugyanis nem látásból, hanem az ige hallásából van. A reménység sem Krisztus látásából, hanem a feltámadásába vetett hitből ered.
A hit végső célja, a teljes üdvösség, elintézett, kész dolog. Miután a psyché nemcsak az emberi lelket, hanem a testből-lélekből álló ember életét jelenti (1:22; Jak 5:20), a sótéria psychón kifejezésnek földi vonatkozása van: már ebben a világban, testi-lelki módon érvényesül.
Vannak egyházi nemzedékek, amelyek Isten Kijelentéséből többet értenek meg, mert több világosságot kapnak (11–12. v.). A levél olvasói már tudták azt, amit a próféták még nem tudhattak, pedig szerették volna tudni. A próféták a Szentléleknek kétségtelenül kivételes eszközei voltak, az olvasók mégis nagyobb kiváltságban részesültek: pontosan tudják, hogy ki, mikor és hogyan végezte el a megváltás munkáját.
Isten nemcsak a zsidóknak, hanem a pogányoknak is rendelte a kegyelmet: azt akarja, hogy ők se maradjanak ki abból az üdvösségből, amely felől a próféták tudakozódtak. A Krisztus által szerzett üdvösség tanítása tehát nem új dolog: ez az, amiről a próféták jövendöltek. Krisztusban ugyanaz a Lélek munkálkodik, aki a prófétákban (2Pt 1:21). A Szentlélek Jézus Krisztus Lelke (2Kor 3:17; Fil 1:19).
Az isteni Kijelentés mindenkinek szolgálat céljából adatik. A próféták is azért kapták (12 v.), hogy másoknak, az olvasóknak is, szolgáljanak azzal. A diakonoun imperfektuma állandó, folyamatos szolgálatra utal, amely sohasem ér véget. Az evangéliummal végzett szolgálat igen hasznos: nehéz helyzetben, tájékozatlanságban, sötétségben elcsüggedt embereknek nyújt világos eligazítást, reménységet és erőt (Ézs 9:1–3; 2Kor 8:19). Az evangélium hirdetői Istennek ugyanolyan szolgái, mint a próféták voltak. A Szentlélek állította őket szolgálatba, az igehirdetés azért nem emberi dolog, hanem Isten ügye, vállalkozása ebben a világban. Pünkösd, a Szentlélek elhívása nélkül az igehirdető olyan, mint a frigyláda két kerubja, akik arccal a szentláda felé fordulva jelképezik az angyalok vágyakozását Krisztus ismeretlen titka után, de semmit sem értenek abból a titokból.”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
“1. A JÖVEVÉNY NÉP ÖRÖKSÉGE (1,3-12)
Az apostolból kicsordul az ujjongó hála, mikor arra gondol, milyen csodálatos nagy kincset nyert, Istentől ez a zarándoknép. Ez a kincs a ‘romolhatatlan, hervadhatatlan, szeplőtelen’ örökség. Lelki, szellemi ez az örökség; tiszta, szennytelep, mert Isten kezéből jön, s ezért nincs felette hatalma az időnek, az elmúlásnak; egyszóval mennyei ez az örökség, a mennyben vár ránk. Minden olvasó tudta, mi ez az örökség, mert az Ótestamentumnak egyik alapfogalma. A zsidóknál jelentette az Istentől megígért hazát, a benne birtokbavett szövetséges életet. A keresztyénségben a Jézus Krisztusban nyert üdvösséget, ami a száguldva közeledő Vég beteljesedésekor lesz a mienk. Ezt az örökséget Isten hatalma őrzi számunkra a mennyben. Az örökség maga az által lett esedékes, hogy Jézus meghalt és feltámadott, s az új eon fejedelme, a legfőbb életcentrum lett. Halálában elvétetett a mi bűnös természetünk, feltámadásával megszerezte az életet, amelyet Ő ad a hívőknek. Ez az életátadás tulajdonképpen újjászületés, romolhatatlan magból a mi belső emberünk életének megeredése. Hit által vesszük el ezt az örökséget, azaz bírjuk már idelenn, mint ígéretet, de teljesedésbe odafenn lesz, a dolgok és idők végén. Az újjászületett ember az a királyfi, aki átmegy a földi világon, hogy átvegye odafenn az örökséget. Az már idelenn is az ő öröksége, vagyona volt, csak odafenn jut tényleges birtokába.
Nem olyan könnyű ez az út. Az újjászületett ember azon a világon megy át, amit ő is segített megrontani. Az újjászületett embert azért, mert újjászületett, üldözi az a világ, mely az emberi bűn következtében romlott meg, s amelynek romlásához az ő bűne is hozzájárult. A világból eredő eme támadásokat a Sátán arra használja fel, hogy Istentől eltérítse az embert; Isten pedig arra, hogy még erősebben magához kapcsoljon. Ugyanazon betegség pl. a Sátán nevében ok arra, hogy átkozd meg az Istent és halj meg; Isten kezében eszköz, hogy ránevelje gyermekeit erre a vallomásra: elég nekem az Ő kegyelme. A szenvedés tűz, de csak az aranyat tisztítja. A fát, a pozdorját, a limlomot megégeti; az érzéktelen követ, a betont befeketíti, de nem változtatja meg; az aranyat megtisztítja és visszaadja önmagának.
Ebben a küzdelemben hathatós segítségünk az Ige, a Lélek és Krisztus. Az Ige a kezünkben van, mint Törvény és evangélium. Kezünkben van, mint Szentírás. Hordoz minket — folyó a csónakot —, mint élő üdvtörténelem, amely előttünk volt időtlen idők óta, utánunk telik be a Vég deltájánál, de hit által a pillanat, az alkalom konkrét valóságában csónakjába vesz. Ez az Igefolyam tele van titokkal — az angyalok is kívánnak beletekinteni —, s e titok summája: Krisztus. Az Ige a Lélek által lesz teremtő, újjászülő hatalom. Ez cselekszi meg, hogy minden Igében két személyt foglal össze: Krisztust és engemet. Krisztus Igéje és Szentlelke által él a gyülekezetben. Láthatatlan Úr, de jelenlévő és munkálkodó valóság, ‘Akit noha nem láttok, de szerettek; Akiben noha most nem látjátok, de hisztek benne, kibeszélhetetlen és dicsőült örömmel örvendeztek. Így éritek el hitetek célját, a lélek idvességét’.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
“II. Kiválasztva az újjászületésre (1:3-2:10)
Péter folytatja az üldözésekben élők bátorításának teológiai alapjainak lerakását. Ebben a szakaszban végig Istennek a hívők iránti kegyelmét hangsúlyozza, melyet az üdvösségükre szóló szuverén elhívással, valamint ennek eredményeivel bizonyított a hívő ember életében. A próbákban az élő reménység és a szent élet igazi forrása az újjászületés.
A. Az újjászületés élő reménysége (1:3-12)
Isten magasztalásával Péter arra buzdítja olvasóit, hogy emlékezzenek újjászületésükre, mely élő reménységet adott nekik arra nézve, hogy romolhatatlan örökség vár rájuk a jövőben. Ez az örökség biztos, mert a hívőket Isten hatalma őrzi mindaddig, amíg ez az örökség nyilvánvaló nem lesz. Ebből következően a hívők még akkor is örülhetnek, ha megpróbáltatásokba jutnak, hiszen a próbák bizonyítani fogják hitük őszinteségét, és így jobban megdicsőítik Krisztust. Végül az újjászületés reménye nem csak a jövőbeli örökséggel és a jelen áldásaival kapcsolatos, hanem Isten írott igéjével is.
l. A JÖVŐ ÖRÖKSÉGE (1:3-5)
1:3. Az Isten kegyelmén való elmélkedés arra készteti Pétert, hogy dicsőítse Istent, az üdvösség szerzőjét és a reménység forrását. Az áldott a mi Urunk Jézus Krisztus Istene és Atyja kifejezés megegyezik a 2Kor 1:3-ban találhatóval. A nagy irgalmából Isten meg nem érdemelt jóindulatára vonatkozik, melyet kimutatott a reménytelen helyzetben lévő bűnösök iránt. Újjászült minket. Az emberek semmit sem tehetnek egy ilyen ajándék kiérdemlésére. Az ‘újjászült’ kifejezés az anagennésas szó fordítása, mely azt jelenti, hogy ‘újra nemzeni’ vagy ‘arra késztetni, hogy újra szülessen’. Ez a szó csak kétszer szerepel az Újszövetségben, mindkét esetben ebben a részben (1Pt 1:3, 23). Péter talán itt visszaemlékezik Jézus Nikodémussal folytatott beszélgetésére (Jn 3:1-21). Az ‘újjászületés’ Jézus Krisztusnak a halottak közül való feltámadása által élő reménységre történt. Az ‘élő reménység’ a feltámadott Krisztuson alapul (vö. 1Pt 1:21). A keresztyének bizonyossága Krisztusban olyan biztos, mint amennyire biztos az, hogy Krisztus él! Péter hatszor használja az ‘élő’ kifejezést (1:3, 23; 2:4-5; 4:5-6). Itt az ‘élő’ szó azt jelenti, hogy a hívők reménysége biztos, egyértelmű és valós, ellentétben a megtévesztő, üres és hamis reménységgel, amit a világ nyújt.
1:4. A reménység forrása a jövő öröksége (kléronomian). Ugyanez a szó szerepel a Septuagintában, annak leírására, hogy Izrael az ígéret szerint örökölni fogja a földet (vö. 4Móz 26:54, 56; 34:2; Józs 11:23). A föld Izrael tulajdona lett, mert Isten ajándékképpen nekik adta. A keresztyén ember örökségét az ellenséges erők nem tudják elpusztítani, és nem romlik meg, mint a túlérett gyümölcs, s a színe sem fakul meg. Péter olyan három szót használ, melyek mindegyike ugyanazzal a betűvel kezdődik, és ugyanazzal a szótaggal fejeződik be. Ily módon fokozottan felhívja olvasói figyelmét ennek az örökségnek a maradandóságára: el nem múló (aphtharlon), szeplőtlen (amianton), hervadhatatlan (amaranton). Ezt az örökséget éppen úgy nem lehet elpusztítani, mint Isten Igéjét (vö. 1Pt 1:23, ahol Péter újra használja az aphtharton kifejezést). Minden hívő ember üdvösségének öröksége a mennyben van fenntartva, más szóval Isten az, aki ‘szemmel tartja’, ezért biztos, hogy a hívő ember tulajdona lesz (vö. Ga15:5).
1:5. Isten nem csak az örökségre vigyáz, hanem az örökösökre is, akik beleszülettek ebbe az örökségbe, akiket Isten hatalma őriz hit által. Az ‘őriz’ (phrouroumenous) katonai kifejezés, melyet a városban állomásozó helyőrségre használtak (a Fil 4:7 ugyanezt a görög szót használja). Lehet‑e nagyobb reményük azoknak, akiket üldöznek, mint az a tudat, hogy Isten hatalma őrzi őket belülről az üdvösség örökségre, mely teljesen nyilvánvalóvá lesz számukra Isten jelenlétében! Már most a hívőké az üdvösség (jelen idő), de Krisztus visszatérésekor az utolsó időben fogják tapasztalni teljes jelentőségét. ‘Lelketek üdvösségének’ (1Pt 1:9) ez az utolsó lépése, vagy végső beteljesülése akkor jön el, amikor ‘megjelenik Jézus Krisztus’. Erre az eseményre Péter kétszer utal (7, 13. v.).
2. A JELEN ÖRÖME (1:6-9)
1:6. Az élő reménység megnyilvánul a jelenlegi örömben. Az ezen kifejezés valószínűleg a 3-5. versekben említett igazságokra vonatkozik. Péter arra biztatja olvasóit, hogy váltsák gyakorlatra ismeretüket. Az eddig elsajátított óriási teológiai igazságra örvendezéssel kell válaszolniuk. Az ismeret önmagában nem képes azt a nagy örömet kiváltani, amit a biztonság és a félelemtől való szabadság megtapasztalása jelent az üldözések során. Isten mindenható szuverenitásának párosulnia kell az emberi felelősséggel. A keresztyének felelősek azért, hogy hittel elfogadják. A hit az egészséges elveket egészséges gyakorlatra váltja. A teológiailag megalapozott hit olyan viselkedést eredményez, mely összhangban van a teológia tartalmával. A hit teszi a teológiai biztonságot tapasztalati biztonsággá. János apostol ezt írja: ‘Az a győzelem, amely legyőzte a világot, a mi hitünk’ (1Jn 5:10). Ez a fajta hit, vagy élő reménység teheti képessé a hívőket az örvendezésre, még akkor is, ha különféle kísértések között élnek.
Péter hangsúlyozza, hogy a hívő ember öröme független a körülményeitől. Jakab ugyanezt a két görög szót használja (poikilois peirasmois, melyet itt úgy fordítanak, hogy ‘különféle kísértések’ vagy ‘mindenféle próbák’). Magukat a próbákat örömre való alkalmaknak lehet tartani (Jakab 1:2). Bár a próbák ideiglenes szomorúságot okozhatnak, mégsem csökkenthetik azt a mély, maradandó örömet, mely a Krisztusba vetett élő reménységben gyökerezik.
1:7. Ezek a különböző próbák — amik itt inkább üldözést jelentenek és nem az élet általános nehézségeit — két eredménnyel járnak: (a) finomítják vagy megtisztítják az ember hitét, ahogy a tűzben kipróbált arany salakját eltávolítják, és (b) a próbák bizonyítják az ember hitének valódiságát. A megpróbáltatás elmélyíti és megerősíti a keresztyén ember hitét, és nyilvánvalóvá teszi valódiságát. A dokimazomenou szó, amit itt úgy fordítottak, hogy méltónak bizonyuljon, jelentése ‘kipróbálni hitelesítés végett’ (vö. dokmon, ‘megpróbált’ a 7. versben ‘hitetek próbája’ Károli, és a Jak 1:3-ban és dokimon, ‘kiállta a próbát’ a Jak 1:12-ben).
Péter nem csak aranyhoz hasonlítja a hitet, hanem ellentétbe is állította a megtisztított hitet a megtisztított arannyal. A hit drágább, sokkal értékesebb az aranynál. Még a finomított arany is, bár hosszú ideig megmarad, végül romlást szenved (vö. 1Pt 1:18; vö. Jak 5:3). Az örökkévalóság piacán értéktelen lesz. De a hit olyan örökséget ‘vásárol meg’, ami soha el nem pusztulhat.
Az őszinte hit nem csak romolhatatlan értékű a tulajdonos számára, hanem méltónak bizonyul a dicséretre, dicsőségre és tisztességre. Mindez azt illeti meg, akinek nevét a keresztyének viselik. Amikor ő visszatér (megjelenésekor, vö. 5:1), magáénak tudhatja övéit. A ‘megjelenésekor’ szó az apokalypsei fordítása, melyből az ‘apokalipszis’ szó származik (vö. 1:5, 12 és magyarázatok a 13. versnél).
1:8. Itt látható a tapasztalt öröm tetőpontja, melyet a hit eredményez. Isten az ő Fia, Jézus Krisztus munkája által valósította meg az üdvösséget. Ezért a hívő ember hite nem valamilyen elvonatkoztatott ismeretre irányul, hanem Krisztus személyére. Az apostol szíve túlcsordul, amint a Krisztus iránti szeretetről, a belé vetett hitről ír azoknak, akik tőle eltérő módon nem látták Jézust, amikor ő a földön járt. Péternek talán eszébe jutottak Jézus szavai: ‘Boldogok, akik nem látnak és hisznek’ (Jn 20:29). Ha tehát, a hívő keresztyének nem látták őt, Péterhez hasonlóan, mégis szeretik, és hisznek őbenne, ezért kimondhatatlan, dicsőült örömmel örvendeznek. Az ‘örömmel örvendeztek’ ige, agalliasthe, szerepel még az 1Péter 1:6-ban: ‘ezen örvendeztek’, és az agalliomenoi szerepel a 4:13-ban.
1:9. A hívők azért örvendezhetnek, mert elérték (komizomenoi, ‘elérni egy jutalmat’; az eredetiben jelen idő) azt, amire az ígéret szólt, nevezetesen hitük célját vagy tetőpontját (telos, ‘végét’), az üdvösséget. Hiszen azoknak, akik szeretik Jézus Krisztust, és hisznek benne, az üdvösség múlt idő (‘újjászült minket’, 3. v.), jelen idő (‘Isten hatalma őriz hit által’, 5. v.), és jövő idő (‘örökségük’ 4. v. ‘nyilvánvalóvá lesz az utolsó időben’, 5. v. és ez ‘hitük célja’ 9. v.). Mivel minden egyes nap közelebb viszi a hívőket ehhez az utolsó naphoz, biztosan elérik üdvösségüket. Mindez — az üldözés ellenére, ami elmélyíti és nyilvánvalóvá teszi az ember hitét — természetesen ok a ‘kimondhatatlan, dicsőült örömre’ (8. v.)!”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
“B) Helyzete, mint hívő emberé (1,3-12)
1,3 A 3-12. versekben Péter megváltásunk egyedülálló dicsőségét állítja elénk. Azzal kezdi, hogy dicsőségadásra szólít fel az újjászületés szerzője iránt — aki az Isten és a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyja. Ez a cím Istent kétszeres viszonylatban mutatja be az Úr Jézushoz. Az a név, hogy Urunk Jézus Krisztus Istene (Magyar Bibliatanács ford.), az Úr embervoltát hangsúlyozza. Az Atya név Isten Fiának istenségét húzza alá. A Fiú teljes neve a következőképpen van megadva:
Úr — az a valaki, akinek kizárólagos joga van uralkodni szívekben és életekben.
Jézus — az a valaki, aki megváltja népét a bűneitől.
Krisztus — Isten felkentje, aki felmagasztaltatott a menny legmagasabb helyére.
Isten nagy irgalmassága, hogy újjászülettünk élő reménységre Jézus Krisztusnak a halálból való feltámadása által. Isten a forrása ennek a megváltásnak. Nagy irgalmassága az oka. Az újjászületés annak lényege. Az élő reménység annak jelenlegi jutalma. Jézus Krisztus feltámadása megváltásunk igazságos alapja, valamint élő reménységünk megalapozása.
Mint bűnösöknek, a síron túl nem volt reménységünk. Semmi nem volt előttünk, csak az ítélet bizonyos volta és a tüzes harag. Mint az első teremtés részesei, a halál ítélete alatt voltunk. De Krisztus megváltó művében Isten igazságos alapot hozott létre, amelyen megmentheti az istentelen bűnösöket, és mégis igazságos marad. Krisztus megfizette bűneink büntetését. Teljes jóvátételt végzett. Az igazságosság követelése teljesült, és most már a kegyelem kiáradhat azokra, akik engedelmeskednek az evangéliumnak. Krisztus feltámasztásában Isten azt jelezte, hogy Fiának áldozati műve Őt teljesen kielégítette. A feltámasztás az Atya ‘ámenje’ Urunknak arra a kiáltására, hogy ‘Elvégeztetett!’ Ugyanakkor a feltámadás zálog is arra, hogy mindenki, aki Krisztusban hal meg, fel fog támadni a hatották közül. Ez a mi élő reménységünk — az a várakozás, hogy otthonunk lesz a mennyben Krisztussal, és hasonlóak leszünk Őhozzá örökre. F. B. Meyer az élő reménységet ‘a jelenünk és jövőnk közötti köteléknek’ nevezi.
1,4 A 4-5. vers az üdvösségnek ezt a jövőbeli nézőpontját írja le. Amikor újjászülettünk, megkaptuk a bizonyos reménységet egy örökségre… a mennyben. Az örökség magában foglalja mindazt, amit a hívő a mennyben örökre élvezni fog, és mindazt, ami az övé lesz Krisztus által (Zsolt 16,6). Az örökség romolhatatlan, szeplőtelen és hervadhatatlan. (1) A romolhatatlan azt jelenti, hogy sohasem fog romlásnak indulni, összetörni vagy csökkenni. Halálbiztos. (2) Szeplőtelen, ez azt jelenti, hogy maga az örökség tökéletes állapotban van. Elhomályosodás vagy folt nem csökkentheti tisztaságát. Bűnmentes. (3) A hervadhatatlan azt jelenti, hogy értéke, dicsősége vagy szépsége sohasem szenvedhet változást. Időálló.
A földi örökségek a legjobb esetben is bizonytalanok. Az ingatlan értéke néha hirtelen leesik a kereslet csökkenése miatt. A végrendeleteket néha sikeresen támadják meg olyan felek, akik nincsenek abban említve. Néha embereket törvényi alakiságok miatt fosztanak meg az örökségtől. De ez az isteni örökség nincs kitéve semmilyen időbeli változásnak, és nincsenek buktatók a hívők ahhoz való jogcímében. Mennyei páncélteremben van félretéve Isten gyermeke számára.
1,5 Nemcsak az örökség van biztonságban a keresztyének számára, hanem ők is őriztetnek annak érdekében. Ugyanaz a kegyelem, amely őrzi a menynyei örökséget, őriz minket is, mint örökösöket, hogy élvezhessük azt. Isten választása népével kapcsolatban sohasem hiúsulhat meg. Azok, akiket az örök múltban kiválasztott, megváltatnak most az időben, és megtartatnak az örök jövő számára. A Krisztusban hívó ember örök biztonságban van.
De az örök biztonságnak van emberi és isteni oldala. Bennünket Isten hatalma őriz — ez az isteni oldal, de hit által — ez pedig az emberi oldal. Ez nem azt jelenti, hogy valakinek csak addig van üdvössége, ameddig gyakorolja a hitet. Ahol igazi hit van, ott állandóság is van. A megmentő hit mindig maradandó.
Isten gyermekeit megőrzi Isten hatalma az üdvösségre, amely készen van, hogy az utolsó időben nyilvánvalóvá legyen. Ez az üdvösségre jövő időben vonatkozik. Gyakran rámutattak, hogy az üdvözülésnek három igeideje van. (1) A keresztyén ember megmenekült a bűn büntetésétől abban a pillanatban, amikor először bízott a Megváltóban (Ef 2,8). (2) Naponta megszabadul a bűn hatalmából, amikor hagyja, hogy az Úr a maga életét élje őrajta keresztül (Róm 5,10). (3) Meg fog szabadulni a bűn jelenlététől az elragadtatáskor (Zsid 9,28). Teste elváltozik és megdicsőül, örökre mentes marad a bűntől, a betegségtől és a haláltól. Az üdvözülésnek ez a jövő ideje magában foglalja azt az időt is, amikor a szentek vissza fognak térni a földre Krisztussal és világosan kiderül, hogy Isten gyermekei (1Jn 3,2).
1,6 A test megváltásának és a dicsőséges örökségnek a reménysége miatt a hivők örvendeznek, még ha kísértések között is. Azok a keresztyének, akiknek Péter irt, üldöztetést szenvedtek Krisztusért végzett bizonyságtételük miatt. Péter emlékezteti őket a keresztyénség gyönyörű látszólagos ellentmondásainak egyikére — örvendezés a nyomorúságok között. Egyrészt örvendezhetnek a megmentett nép számára megőrzött örökség láttán. Másrészt örülhetnek annak, hogy a különféle kísértések csak egy ideig tartanak, míg a dicsőség örökké (lásd: 2Kor 4,17). J. H. Jowett az öröm jelenlétét magyarázva a számos nyomorúság okozta fájdalom közepette, a következőket írta: ‘Sohasem gondoltam volna, hogy forrást találok ilyen keveset ígérő pusztaságban.’
1,7 Az is vigasztalja a szenvedő szenteket, hogy tudják, szenvedéseik sohasem céltalanok, sem nem gyümölcstelenek. Az istentelenek szenvedése csak a pokol gyötrelmeinek előíze, amelyet örökké szenvedni fognak. Ez nem igaz a keresztyénre. Isten gyermekei számára ebben az életben a szenvedések sok hasznos céljának egyike hitük kipróbálása. Péter hitünket az arannyal állítja szembe. Az ember által ismert minden anyag közül az arany a legmaradandóbbak egyike. Alá lehet vetni intenzív hőhatásnak, és elpusztíthatatlannak tűnik. De az az igazság, hogy az arany is veszendő a használat, a nyomás és a tűz következtében.
Az igazi hit romolhatatlan. A hívő súlyos kísértéseken és megpróbáltatásokon mehet keresztül, de ahelyett, hogy ezek gyengítenék hitét, táplálékká válnak a hit számára, hogy azon növekedjen. Jób egy nap alatt feltehetően súlyosabb veszteségeket szenvedett, mint bárki a világtörténelemben, mégis képes volt ezt mondani: ‘Noha megöl engem, mégis benne bízom’ (Jób 13,15 - angolból fordítva). A három ember a babiloni kemencében szó szerint tűz által lett kipróbálva. A tűz bizonyította, hogy hitük valóságos. Elégtek a kötelek is, amelyekkel megkötözték őket, szabaddá téve mindhármukat (Dán 3,12-30). És a tüzes megpróbáltatás közben valakinek a társaságában voltak, aki ‘Isten Fiához hasonlított’. A kipróbált hit csak tűzzel igazolható. Amikor az uralkodó körülmények kedvezőek, könnyű keresztyéneknek lenni. De amikor Krisztus nyilvános megvallása üldöztetéssel és szenvedéssel jár, akkor az alkalmi követék elsomfordálnak és eltűnnek a tömegben. Az olyan vallás, amely semmibe sem kerül, nem is ér semmit. Az a hit; amely elutasítja, hogy megfizesse az árat, hamis. Ez az az úgynevezett hit, amelyet Jakab elítél.
Az őszinte hit dicséretre, tisztességre és dicsőségre méltó, amikor Jézus Krisztus megjelenik. Ez egyszerűen azt jelenti, hogy Isten minden esetben meg fogja jutalmazni a hitet, amely kiállta a próbát. Meg fogja dicsérni azokat, akik örvendeztek, noha nyomorúság vette őket körül. Tisztességet és dicsőséget fog adni azoknak a kipróbált és szenvedő szenteknek, akik el tudták fogadni nyomorúságaikat a belé vetett bizalom jeleként.
Ez akkor lesz nyilvánvaló, amikor Jézus Krisztus visszajön a földre uralkodni, mint királyok Királya és uraknak Ura, és mindazok világosan Isten fiainak bizonyulnak, akiket ez a világ megvetett. A szentírási helyek egybevetése azt mutatja, hogy ezeket a jutalmakat Krisztus ítélőszéke előtt fogják adományozni a mennyben az elragadtatás után. De a jutalmak nyilvános bemutatása Krisztus második eljövetelekor történik.
1,8 Péter most megmenekülésünk jelenlegi örömét tárgyalja meg — Krisztus hit általi megragadását. Noha sohasem láttuk Őt szemünkkel, szeretjük. {Jegyzet: A görög szövegek többsége azt mondja, hogy ‘ismertetek’ (eidotes) a ‘láttatok’ (idontes) helyett. Az értelme körülbelül ugyanaz; vagyis személyesen nem voltak Jézusnak ismerősei a földön.} Noha nem látjuk most sem, de hiszünk benne. Ez az a boldogságba, amelyet Ő Tamásnak említett: ‘Boldogok, akik nem látnak és hisznek’ (Jn 20,29).
William Lincoln írja a következőket:
Az emberek sokat beszélnek a szeretetről, de az Isten és Krisztus iránti szeretet igazi próbája az, amikor a megpróbáltatásban azt mondjuk: ‘Nem akarom elveszíteni Isten jótetszését és megbecsülését, ezért inkább szenvedek, minthogy Őt megszomorítsam. ‘ A szeretet megelégszik a kenyérhéjjal Isten jótetszése mellett, semmint hogy elfogadja anélkül a világ jobb pozícióját és népszerűségét. Ilyen próbatételek Isten minden igazi gyermekét érik; ezek kirostálják a gabona pelyváját. Az arany megtisztultan és salakmentesen jön ki a tűzpróbából.
Minthogy hiszünk Őbenne, kibeszélhetetlen és dicsőült örömmel örvendezünk. Az, hogy hit által Ővele egyesültünk, azt jelenti, hogy szakadatlan és örök kapcsolatunk van minden tiszta öröm forrásával. A keresztyén öröme nem a földi körülményektől függ, hanem a feltámadt, mennybe ment Krisztustól, aki Isten jobbján van. Többé nem lehet elrabolni a szent örömét, ahogyan lehetetlen megfosztani Krisztust dicsőséges helyzetétől. A kettő együtt jár.
1,9 A következőkben Péter a hit jelenlegi eredményével foglalkozik — a lélek üdvösségével. A test üdvössége még jövőbeli dolog; akkor történik meg, amikor Krisztus visszajön szentjeiért. De mihelyt bízunk Krisztusban hit által, megkapjuk lelkünk üdvösségét. A szó itt az ember nem materiális részére vonatkozik, vagyis a testétől független személyiségére. Ez a lélek, amely elválik a testtől a meghaláskor. Ezen az igehelyen jelenti a szellemet is, amely által istentudatunk van. A lélek az újjászületéskor megváltatik.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/