Title: Kedves ’Istentől születettek’
Subject: 1Jn 5,1-3. - Istentől született szeretet törvénye - Szentháromság u. 8.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. július 31. 9:24
Tárgy: 1Jn 5,1-3. - Istentől született szeretet törvénye - Szentháromság u. 8.

Kedves ’Istentől születettek’!

Mindannyiunk újjászületése reményében kiterjesztem — ha nem is  képe alapján szárnyaimat, de — gondolataimat Felétek.

Jövő héten szabadságolás okából kifolyólag megkímélem postafiókotokat, bár valószínűleg csak részben, és a 3 évvel ezelőtti anyagra való tekintettel egy reprodukciót azért küldök majd…

Vázlatkísérlet:
Cím: Istentől született szeretet törvénye
Isteni származás
Isteni szeretet
Isteni törvény
A vázlathoz:
A textusban természetesen több pontra is lehetne koncentrálni és aszerint felépíteni az igehirdetést. Mostani vázlatjavaslatom a verseken haladva ugyanúgy kapcsolja össze a fogalmakat, ahogyan maga a textus lép előre, és tapasztja egymáshoz a fogalmakat: az Istentől születést a szeretettel, a szeretetet pedig a parancsolatokkal. Az első kapcsolódást nem szokás tagadni. Nyíltan talán a másodikat sem — a gyakorlatban annál többen próbálják meg a parancsolatokat szembeállítani a szeretettel, és hanyagolni azok megtartását. A könnyű azonban nem ezt jelenti!
Isteni származás
Természetesen többről van szó, mint genetikáról. És többről, mint adoptálásról. Többről, mint amit el tudunk képzelni. Számunkra szülő és gyermek kapcsolata általában igen szép képként érthető — e helyütt is. Mégsem képről van szó, hanem nagyon is valóságos származásról. János prológusa is ezért írja:  Ez teszi érthetővé azt is, hogy bár emberi szülő-gyermek kapcsolatainkban lehetnek disszonanciák, itt — ha valaki valóban Istentől nemzett — harmónia van. Ez az újjászületés titka. Az Istentől nemzettség kritériuma az 1. vers első felében a Krisztus-hit.
Isteni szeretet
Gyerekek esetében egymás szeretete bizony igencsak problémás — mennyit ütik-verik egymást, míg felnőnek! Természetesen itt sem ez a minta arra, hogyan kell szeretni azt, aki szintén Istentől származik. Pontosabban nem  szeretnie — egyszerűen képtelen mást tenni. Tehát a szeretet is az isteni születés egy fokmérőjévé válik a hit mellett.
Amúgy persze rengeteget beszélünk szeretetről az egyházban. Csak az a szomorú, hogy igen gyakran álságosan hivatkozunk rá. Pl. amikor törvénytelenségeink miatt megszólnak, a másikat vádoljuk meg szeretetlenséggel. Ez a magatartás is az isteni születés hiányát jelzi. Ez tévesen értett, kiforgatott, liberális szeretet. Olyan szeretet, amely a drogos iránti toleranciát szajkózza, és a személyiségi jogaira hivatkozás ürügyén taszítja még tovább a pusztulás szakadékába ahelyett, hogy a szeretet erélyével megmentené. E félreértés-eltévelyedés elkerülése végett hangsúlyos az apostol egy harmadik származási tesztet is.
Isteni törvény
A világ kifejezetten hajlamos arra, hogy a keresztyénséget megfossza lényegétől, és a szeretetet mint egyetlen és legfőbb vonását tüntesse fel. Egyenesen odáig merészkednek, hogy egyet nem értés esetén a másikra süssék a szeretetlenség bélyegét, és ezzel a másik keresztyén voltát vonják kétségbe. (Teszi mindezt egy , egy nem keresztyén, akinek tulajdonképpen fogalma sincs a legalapvetőbb keresztyén tanításokról!) Ezt bizonyos szinten még meg is lehet érteni. A mélységesen elszomorító azonban az, hogy egyházunkon belül is egyre gyakrabban tapasztaljuk e magatartást! Pedig ez esetben épp a vádló fegyvere sül el maga ellene — ha nem is mi, emberek tudjuk ezt eldönteni, de az ige alapján Isten szemében visszafele elsülő ez a fegyver. Épp azért hangoztatja János a szeretet mellett a parancsolatok megtartását is, nehogy ilyen hibába essünk.
Mert a szeretet mikéntjéről szól a hozzá kapcsolt törvény! Aki nem tartja meg a parancsolatokat, az elveszíti Isten előtt a jogát arra, hogy szeretetre hivatkozzon, hitre hivatkozzon — azaz Istentől születésre hivatkozzon!
Igaz, hogy igen divatos Jézus szavait úgy értelmezni, hogy a lényeg a szeretet nagy parancsolata, és semmi más nem számít már emellett, de ez — ki kell mondani — tévtanítás. A szeretet nagy parancsolata ugyanis nem elsilányítása a törvénynek, nem kettőre redukálása a nak — hanem összefoglalása! Hatalmas különbség! Jézus nem megszüntette érvényét, nem felülírta egy magasabb rendűvel, hanem összefoglalta — épp ezért figyelmeztet arra is, hogy egy ióta sem veszhet el a törvényből! A farizeusokkal sem az volt a baja, hogy buzgón igyekeztek megtartani a törvényt — hanem éppen az, hogy valójában megszegői voltak!
Tehát a törvény egy újabb fokmérőként jelentkezik a hit, szeretet mellett, mint az isteni születés lakmuszpapírja. A három tehát nem szakítható el, nem játszható ki egymás ellen. Akiben bármelyik hiányzik, az származását kérdőjelezi meg. (János is tud a bűnről, így természetesen nem arról van szó most sem, hogy ha egy adott esetben botlani merészel valaki, akkor máris hitetlennek minősül. Arról azonban igenis szó van, hogy aki ilyen tetteit megbánás nélkül hordozza — netán még dicsekszik is vele, mint sajnos sokan megteszik —, az önmagát leplezi le.)
Gondolatok az ige kapcsán:

Isten parancsolatai valóban nem nehezek annak, aki már átadta magát — benne akaratát, vágyait — Neki. Valóban olyan ez, mint a szülő gyermeke iránti szeretete: igaz, hogy sokszor nem könnyű, amit tennie kell gyermeke nevelése során — ám aki valóban szülővé érett, ezt sosem áldozatként fogja fel, mintha valami nehéz terhet kellene cipelnie, nem kötelességszerűen teljesíti összeszorított szájjal és fogakkal, hanem örömmel ad bele mindent…

Nagyon veszélyes, amit János ír! Veszélyes másodszor ;‑) azért, mert ahogyan az akkori gnosztikusok kiforgatták az evangéliumot, úgy a mai tévtanítók is könnyen kiforgathatják az apostoli sorokat arról, hogy az Isten iránti, a testvér iránti (itt most nem felebarát szerepel, érdemes ezen is elgondolkodni) szeretet ill. az engedelmesség szétválaszthatatlanul egybefonódik. Veszélyes először is pedig azért, mert igencsak megizzaszt mindannyiunkat. Hogyan szeretjük egymást a gyülekezetben, egyházban?
Mindenki megtalálja a hiányosságokat, csak a megfelelő embert kell képzeletünk elé vetítenünk, akit ki nem állhatunk, akit netán egyenesen utálunk, de akit mindenesetre tulajdonságaiért, fizimiskájáért, viselkedéséért, ki tudja miért, nehezen viselünk. Vagy aki éppen a maga fogyatékosságai, depressziós hajlamai miatt igencsak nehezen kezelhető. (Pl. miért van az, hogy gyülekezeti közösségek akár ki is közösítik a nehéz eseteket, a lelkileg, szellemileg, vagy testileg sérülteket, fogyatékosokat, de legalábbis igyekeznek távol tartani magukat tőlük? Miért van az, hogy  tábora címszó alatt vagyunk kénytelenek tartani konferenciát azok számra, akik kissé vagy esetleg jobban sérültek — mivel a többi csoport kiközösíti őket?!?)

Megtetszett  hasonlata, miszerint Isten parancsolatai nem nehezebbek, mint a madár számára a szárnyai. Valóban így van ez — Isten iránti szeretetünk ilyen szárny kell legyen arra, hogy a hitben testvért szeressük, és hogy megtartsuk a parancsolatokat. A madár dolga-szándéka, hogy repüljön. Ehhez szárnyra van szüksége. Épp ezért nyilván egyik madárnak sem teher e testrész. Ugyanígy nem lehet teher a keresztyén számára, hogy Istennek engedelmeskedjünk. Legfeljebb a ravasz róka, aki madárjelmezt ölt, érzi nehéznek! Ugyanígy, aki ilyen nehézségekre panaszkodik, csak rókaságát leplezi le és kürtöli világgá… Vajon a szerelmesnek nehezére esik, hogy párjáért fáradozzon? A szülőnek nem jelent örömet, ha gyermekéről gondoskodhat? (Más terület a perfekcionizmus kérdése, itt most János nem arról ír, hogy a keresztyén tökéletes, hiszen másutt nagyon is jól tudja, hogy még az Istentől születetteknek is vannak botlásaik.)
Hasonlóan egy termék használati utasításában szereplő előírások, óvások és utalások sem arra valók, hogy megkeserítsék az életünket, hanem hogy minél tovább élvezhessük működőképes voltát. Amit Isten rendelt a törvényben, amit Krisztus megerősített a szeretet új parancsolatában, az nem teher, hanem létszükséglet! Mellesleg látjuk is, micsoda züllésbe visz a parancsolatok elhagyása — napjaink temérdek visszássága, bűnözési statisztika, közbiztonság, korrupció, üzletnek hazudott rablás, jognak feltüntetett visszaélések, stb., mind valójában azért nyomorítják életünket, mert megszűnt az erkölcsi tartás.

Mivel most is vannak régebbi igehirdetések, ezeket is idemásolom. [Hadd hízzon a csomag! ;‑)] Ahogyan átnéztem, a 3 éve küldött előkészületi anyagomban szereplő gondolatok be is épültek az akkori igehirdetésbe, így valójában azok is megtalálhatók alább — a kommentárok pedig természetesen most is szerepelnek, csak azóta több könyvből válogatok…

Hinni	1Jn 5,1-3.
Nem véletlenül nevezik Jánost a , hisz evangéliumában is, de különösen leveleiben ír sokat a szeretetről. Néha már talán unalmasnak is tűnik annyit beszélni a szeretetről. Ám János írásai mutatják, mennyire változatosan lehet beszélni róla, hányféle vetülete létezik. Mai igénkben három jellemzőt kapcsol össze János: a hitet, az istenszeretetet és a felebaráti szeretetet.
E témát mindjárt egy  kezdi:  Hogyan is tagolódik ez a mondat? A kötőszavak jelenléte vagy hiánya segíthet a tájékozódásban. Ezekre figyelve már könnyen megállapíthatjuk a mondat értelmét. Először is a hitről szól János. Napjainkban sokat hallani hitről.  Lehet hinni a , lehet hinni . Lehet hinni a , az . Lehet hinni az , lehet hinni a . Lehet hinni a , lehet hinni az . Lehet hinni a , lehet hinni . Lehet hinni a , lehet hinni az . Lehet hinni , lehet hinni . Lehet hinni az , lehet hinni a . Lehet hinni a , lehet hinni a . Ha körbenézünk világunkban, nap mint nap találkozhatunk ilyesmikkel. Pl. : UFO-körök. (UFO-hívő szakértők annyira hisznek, hogy nem hajlandók elfogadni a valóságot! )
Az emberek többségét erőteljesen . Akkor is, ha ezt önmaga nem veszi észre, ha tagadja is — és akkor is, ha ezt olyannyira vallja, hogy maga állítja: amiben hiszünk, az meg is valósul. — Ha nem is ezért, de tényleg meghatározó a hitünk, mert , és beszivárog gondolataink rejtett zugain át szívünk mélyére. Öntudatlanul is befolyásolja apró mozdulatainkat, hirtelen feltörő gondolatainkat is. Pl.: megyünk az utcán, és a tömegben hirtelen valaki . Mit teszünk? Kicsúszik a szánkon egy-két ? ? Vagy ha pl. a tetőről egy  lecsúszik és épp csak sikerül elugranunk alóla, mit teszünk? Azt gondoljuk:  volt? , hogy megóvta épségünket? Ha , abban bízunk, hogy jól , vagy abban, hogy  minket a gonosztól?
 A hazug bálványokban, vagy abban, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született? Mi határozza meg életed minden pillanatát, a legapróbb mozdulatokig, gondolatokig?
, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született, . Olyan nehéz, hogy a  többsége el is vetette Őt, és Istenkáromlónak nevezte, mert nyíltan vallotta Istennel való mindennél szorosabb kapcsolatát.
, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született, , ahogyan a  is örültek még akkor is, amikor Jézus nevéért üldözték őket.
Természetesen annak , hogy , egyben azt is jelenti, hogy hiszünk  is. Az pedig, hogy Jézus a Krisztus, azaz a Felkent, a Messiás, magában foglalja egyrészt azt, hogy Ő Istentől született, másrészt azt, hogy Isten ígéretei szerint Jézus, mint Krisztus-Messiás, .
János felhívja arra is a figyelmet, hogy ! Ennek következményei vannak! A hitnek gyümölcsei vannak, különben nem igazi hit. (Ld.: oltár előtti ige.) A legelső ilyen gyümölcs, hogy  — hiszen megváltott minket. Ha valóban hiszünk a megváltásban, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született, ez olyan nagy örömmel tölt el, és hálás szeretetet ébreszt bennünk Isten iránt.
Könnyű azt mondani: szeretem Istent. Könnyű beleringatni magamat egy negédes, érzelgős állapotba. De aki igazán szereti Istent, azt  ragadja meg az Ő szeretete, hanem cselekedetekben is, gondolatokban is. Mint ahogyan a  gondolatai mindig kedvese körül járnak, és azt lesi, mit tehet érte, hogyan járhat kedvében. Így van ez, ha hiszünk Istenben: minden pillanatban ban hozzá szólunk, , amelyben hozzánk szól, és arra törekszünk, hogy akarata szerint éljünk.  teljesítéséhez (ld.: oltár előtti ige) pedig hozzátartozik, hogy , melyeket igéjében adott nekünk.
A parancsolatokat maga Jézus így foglalta össze:  Aki már próbálta erejét megfeszítve ehhez igazítani életét, az tudja, milyen  ezeket betartani! Hiszen , nem az Ő szeretete határozza meg életemet. A  is bizony nehéz szeretni, amikor éppen , bosszant ügyetlenségével, fáraszt tudatlanságával, irigységre indít szerencséjével, békés életével. Pedig . János azt mondja, ha szeretjük azt, aki szülte, azt is szeretnünk kell, aki tőle született! A felebarát szeretetén mérhetjük le, hogy szeretjük Istent. Ha valaki Jézust követi, Ura szüntelenül felteszi neki ezeket a kérdéseket: Ennek ? Nem vagy  más jólétét látva? Nem vagy , ha felebarátodat csapás sújtja? Tudsz  a másikkal, ha boldog? Tudsz  vele, ha bánat éri? Tudsz  lenni a másikkal szemben olyannyira, hogy a magad érdekéről lemondasz, és nem kíméled akár az ? , mint az a lelkész, aki, amikor a háborúban büntetésből a század minden tizedik emberét kivégezték,  szomszédjával. Így ő lett a tizedik… Vállalta a halált, hogy társa éljen. Ugye azt mondjuk erre: ebben az emberben  nagy szeretet volt? Igen, ritka és különös esetnek tartjuk az ilyent.  fel. Erre szólít fel a Hegyi beszédben, erre szólít fel egész tanításával, életével és halálával.  — mondja Jézus. Bizony, Jézus ilyen szeretetre hív minket! Mindannyiunkat! Ez a szeretet görögül . Az  a teljesen önzetlen szeretetet jelenti. Tökéletes formája az a szeretet, amellyel Isten szeret. Az  azt jelenti: szeretlek, mert szükséged van rám; lehet, hogy ebbe tönkremegyek, de mivel szükséged van rám, szeretlek — nem tehetek mást. Ez a szeretet még az ellenséget is szereti. Valljuk meg: erre a szeretetre ! Még a is csak töredékesen, részben képesek rá. Természetesen nem mindenki kerül olyan helyzetbe, mint a tizedeléses történet lelkésze. De nem is kell ilyen nagy dolgokra gondolnunk. A  is van alkalmunk, amikor szeretnünk kell felebarátunkat, mint önmagunkat. Amikor  vállalunk másokért, , nem azért, mert mi is kerülhetünk bajba, és akkor , hanem egyszerűen azért, mert a másik  segítségünkre. Maga Jézus mondja, hogy amit másokkal teszünk, vagy nem teszünk, azt .  
A  gyakorolható sokféle módon,  tárulhat fel előttünk. Sajnos . Hiszen  egyre csak az erőszak és a gyűlölet jelenik meg: a magányos hős, aki könyörületet nem ismerve bosszút áll ellenségein, átgázol ártatlan embereken, hogy célját elérje, emberéletet olt ki önzése folytán. Nem csoda, hogy ilyen hatások mellett  állnak órákig az útkereszteződésben, mert senki sem kíséri át őket, és ha szólnak hozzá, az is csak a gúny szava. Nem csoda, hogy  kénytelenek állni a buszon, míg tinédzserek röhécselve foglalják el az ülőhelyeket, és ha rájuk szól valaki, hogy legyenek szívesek átadni helyüket, még ők sértődnek meg.
Bizony, mai világunkban ritka, és rendkívüli a szeretet. És : bizony, . Mégis, Jézus egyszer, amikor leplezetlenül állunk majd előtte, : adtál‑e , amikor éheztem? Adtál‑e , amikor szomjaztam?  rajtam, amikor a jerikói úton rablók hagytak ott megsebesítve? , amikor mezítelen voltam? , amikor szükségem volt rád? , amikor ínség gyötört? , amikor beteg voltam? , amikor szomorú voltam?  hozzám, amikor börtönben voltam? , amikor fáradt voltam?  mellém, amikor magányos voltam?
Valóban  teljesíteni a szeretet parancsolatát. , Isten parancsolatai nem nehezek. Hogyan lehetséges ez? Nem  ez a mindennapi valóság tapasztalataival?  Igaz ugyan, hogy sokszor nehezünkre esik megtenni a szeretet cselekedeteit, ám mégis,  és boldogság lesz részünk, hogy segíthettünk valakin!  az önzetlen szeretetre, az -ra, de János ma arra tanít minket, hogy  is. Akiben Isten Szentlelke hitet ébreszt, annak ad szeretetet is, amely többé nem csak magára néz, hanem a másikra is. 
Ámen

A 3 évvel ezelőtti igehirdetésben úgy látszik, elég szép számmal szerepeltek hosszabb idézetek. Ezeket, hogy a kommentár-anyagot ne ismételjem, csak jelzem:

Hit, szeretet, parancsmegtartás	1Jn 5,1-3.
Hit
 késztetnek János sorai — arra, hogy újra és újra felülvizsgáljuk keresztyén életünk , elemeit: . Hogy megvizsgáljuk, mit is takar a hitünk — és mit kell takarjon Isten igéje alapján. Hogy megvizsgáljuk, mit is takar a szeretetünk — és mit kell takarjon Isten igéje alapján.

Nem szabad elfelednünk azt sem, hogy  mit mond a hitről — és  ezt tekintette tulajdonképpen definíciónak:   Tehát , nem holmi filozófiai okfejtések.  még a hitet is bennünk, és ilyen módon hit által  nekünk. A , nem a tudásnál gyengébb elképzelés, hanem inkább épp fordítva, annál is szilárdabb bizonyosság! Van, amit  — és azt is tudom, hogy ez egy elmélet keretei között,  igaz, így bármikor meg is dőlhet akár. Van azonban, amit a  mutat meg, és ez  ismeretet jelent — elsősorban is azt, amit az ősi  is megfogalmaz: Jézus Krisztus Isten Fia, Megváltó. Ennek bizonyossága ugyanis nem bennünk található, hanem a Mindenható tettében, ezért szilárd.

Szeretet
 Nem , hogy János nem azt mondja, hogy abból tudjuk meg, hogy Istent szeretjük, ha a felebarátot szeretjük — hanem ? Még ő maga is így mondja két verssel korábban:  Vajon valóban ?
Talán elsőre furcsa — de a két mondat tulajdonképpen  egymással, hanem valóban . Pl. azért, hogy az  ne keveredjen a -szal. Hogy ne hamis szeretet legyen. Hogy ne higgyük azt, hogy az a szeretet, ha  követjük — ez csak önző  volna. Az  ellenben először is arra van tekintettel, hogy . Azonkívül persze arról is szó van, hogy az Isten iránti szeretet, felebarát iránti szeretet és Isten parancsolatainak követése olyan , hogy nem is lehet részeit önmagában vizsgálni. Ezért is mondja , hogy a . Ezért tényleg , hanem fordítva.
Az  először is arra van tekintettel, hogy . Mivel a felebarátot Isten parancsa szerint kell szeretnünk, ezért ez . Szélsőséges példát véve: egy  esetén nem az a szeretet, hogy hagyom őrjöngeni — elvégre  kell lennem a szeretet jegyében —, hanem hogy , és igyekszem , kijózanodni, meggyógyulni. Vagy ahogyan  mondja valahol: ha a kocsit egy őrült hajtja, aki belegázol a tömegbe, akkor nemcsak az a kötelességünk, hogy a sérülteket ápoljuk és imádkozzunk, hanem az is, hogy felugorjunk a bakra, és lelökjük az őrültet…
A et sem szabad tehát a felebarát felől szemlélni, belőle származtatni, hanem még itt is . Sajnos sokan ezt nem értik, és ha valaki így jár el,  — ahogyan tették ezt Jézussal is…
  — mondja ki az  János. Ennek kifejtése, a belőle következő tételek megfogalmazása a textus is. Pl. következik az is, hogy aki nem szeret, az nem ismerheti meg Istent, az nem tőle született. Egyúttal elválaszthatatlanul egybekapcsolja a hitet és szeretetet azáltal, hogy kimondja: aki hisz Krisztusban, Isten (egy)szülöttjében, és hisz a Szülőjében, az egyúttal szereti is az (egy)szülöttet. A gondolatmenet pedig természetesen megy tovább: nemcsak az (egy)szülöttre, hanem mindenkire vonatkozik a szeretet, aki Isten szülötte.
Parancsmegtartás

 — ezért a parancsolatok megtartása többé . Akinek az, annak felül kell vizsgálnia hitét és szeretetét. Aki  törekszik a jóra, annak valóban , nagy önfeláldozással kell teljesítenie a szeretet parancsolatát — ám aki ezt  teszi, annak eszébe se jut, hogy áldozatnak tekintse erőfeszítését, vagy önmagát, hanem teljesen  segítőkészsége. Nagyon jó kép:   Azaz: , hanem a repüléshez (a madár életéhez!) elengedhetetlenül !

Isten szeretete nem elmélet, doktrína, alapelv, hanem valóság, megfogható, megízlelhető! Ld. Péter hasonlatát:  Vagy Jézus szavait is idézhetjük Isten akaratának követésével kapcsolatban:  Járuljunk ilyen bizodalmas hittel az Úr asztalához, hogy Isten szeretete valóságosan megtapasztalható legyen számunkra!
Ámen
Kommentárok:

:
„1Jn 5,1-13.
E helyen az apostol a hitről, mint az istenfiúság kritériumáról beszél. Az istenfiúságból következik, hogy Isten parancsait meg kell tartanunk. Ezek nem a félelmen alapszanak, mint az Ószövetségben, hanem a szereteten. Ezért mondja az Úr: ‘Az én igám édes és az én terhem könnyű’ (Mt 11,30). Az Ószövetség megismertette a törvényt, de megtartásához erőt nem adott. Ezzel szemben az Újszövetség kegyelmet is ad. — Hitünk legyőzi a világot — ebben a kijelentésben az apostol valószínűleg egy megtörtént esetre utal, amikor a keresztények hitükben olyan tudásra tettek szert, hogy maguk űzték ki a téves tanítókat az egyházból. De ha nem is történt ez meg, a vértanúk halála mindenképpen a hit diadala.
Krisztus az Isten Fia. Erről tanúságot tesz a víz, a vér és a Lélek. Vannak, akik arra a vízre gondolnak, amely Jézus oldalából a vérrel együtt folyt ki, Jézus valódi emberségének bizonyságául, a dokéták tanításával szemben. A Jézus oldalából kifolyó vér Jézus emberségét tanúsítja. A csodák viszont, amelyek halálával kapcsolatosak, istenségét igazolják, és hitet ébresztenek, ahogy a százados szavai tanúsítják: ‘Ez valóban Isten Fia volt’ (Mt 27,54). A Lélek a Szentlelket, a harmadik isteni személyt jelenti, aki tanúságot tett Jézusról a keresztség alkalmával és pünkösdkor. — Örök életet adott nekünk az Isten, amikor Jézus víz és vér által jött. Tudniillik a Jézus oldalából kifolyó vízben és vérben a hagyomány a kegyelem eszközeit látta, elsősorban a keresztséget és az Oltáriszentséget. — A 7. és 8. versek közé vannak a latin fordításban beszúrva a Szentháromságra vonatkozó szavak: ‘a mennyben: az Atya, az Ige és a Szentlélek és ez a három egy. És hárman vannak, akik bizonyságot tesznek a földön.’ Ez egyetlenegy görög szövegben sincs meg, sőt még a Szent Jeromos-féle fordítás régebbi példányaiból is hiányzik.”

:
„1 Ján 5,1
az Isten Fia, ki mint üdvözítő megjelent, hogy ő a Messiás.
1 Ján 5,1
Sz. János folytatja, hogy az isteni és felebaráti szeretetet szükség egybekötni. E kapcsolat, úgymond az újjászületésből következik. Az újjászületett ember nem csak Atyját, az Istent, szereti, hanem többi újraszületett felebarátit is, kikkel oly szoros viszonyban vagyon.
1 Ján 5,2
Valamint az isteni szeretetnek ismertető jele a felebaráti szeretet (Ján. I. 4,11. s követk.), úgy viszont az igazi felebaráti szeretetnek jele az isteni szeretet, mely az ő parancsainak megtartásában nyilatkozik. Tehát felebaráti szeretetből az isteni szeretet ellen nem szabad vétenünk.
1 Ján 5,3
Ebben tűnik ki, ebben nyilatkozik.”

:
„1 Ján. 4,4:17–5:5. Bizodalom és győzelem.
…
A 20. v. bevezető szavai: ‘Ha azt mondja valaki…’ a hamis próféták jelszavai idézésének formulája (vö. 1:6–2:2). ‘Szeretem az Istent’ – ez a mondat, a maga következmény nélküli általánosságában, üres és ellenőrizhetetlen állítás. Az Isten iránti szeretet kritériuma az utunkba kerülő, szükséget szenvedő felebarát tettel történő szeretése. Jn ‘tétele’, az 5:1–2. összefoglalása, ez: Ha Istent szeretjük, akkor az ő gyermekeit is; a szeretet pedig a parancsolatok megtartása. ‘Az ő parancsolatai nem nehezek’ (3); ez a kijelentés rövid emlékeztető a 2:7–11-re, az agapéra, mint megvalósítható parancsolatra.
Miről beszél Jn? Arról, hogy az Istentől születettek a fiak bizodalmával, a félelemtől megszabadulva, vállalhatják a ‘nem nehéz’ etikai, szociál-etikai következményeket. Az , mint világosságban járás, nem eszköz, amellyel valamit – az üdvösséget! – el akarnak érni, hanem az ajándékként megkapott sótéria, az Istennel való közösség kifejeződése. Átmentünk a halálból az életbe, szabadok vagyunk a szeretetre. Az  célja nem az üdvösség (ez inkább az alapja!), másrészt viszont a keresztyén élet nem céltalan. A célról a 3:16–18 beszél.”

:
„5. HIT ÉS SZERETET (4,7-5,4)
…
Az 5,1-4 még egyszer összefoglalja a perikópa tanítását. Arra az esetleges feltevésre, hogy ez nagyon nehéz, abban az értelemben felel, mint Jézus: semmi sem lehetetlen a hívőnek. Ha egyszer a hit lényegéhez hozzátartozik, hogy megtapasztalja és viszonozza az Isten szeretetét, ha egyszer az Isten szeretetét nem viszonozhatja az, aki gyűlöli az ő atyjafiát, mint ahogy nem szereti az Atyát az, aki megöli gyermekét: a hit már azáltal, hogy él, ‘meggyőzte a világot’, azaz diadalmat nyert minden akadály felett, és szereti az Istent és szereti az embert. A szeretet mellé azonban hozzáteszi az apostol: ‘és az Ő parancsolatait megtartjuk’. A hit tehát: és Az engedelmesség realizálja a szeretetet és a szeretet lehetővé teszi az engedelmességet. Így lesz a lehetőség valóság. Ezt a világ nem érti, megtenni sem tudja, azoknak van fenntartva, akik meggyőzték a világot. Ez a győzelem, ez éppen .”

:
„Ha valaki felteszi a kérdést, hogy ki az ő keresztyén testvére, a válasz az, hogy mindenki, (vö. ‘Istentől született’ a 3:9; 4:7; 5:4, 18-ban). Akár tiszteletre méltó életet él egy hívő, akár nem, keresztyén társainak akkor is szeretniük kell őt. Ez a szeretet nem az illető valamely szeretetre méltó tulajdonságából ered, hanem a származásából. Hiszen mindenki, Továbbá az Isten nem csupán szentimentális érzelgés vagy szóbeli megnyilvánulás (vö. 3:18), hanem elválaszthatatlan attól, hogy és engedelmeskedünk vö. 2:3; 3:22, 24; 5:3).
Ha további kérdés merül fel arról, hogy mit jelent akkor a válasz az, hogy Az apostol ezekkel a kijelentésekkel az Isten és a keresztyén testvérek iránti szeretetet annak legalapvetőbb jellemzőjére egyszerűsíti le. Aki engedelmeskedik Isten parancsainak, az azt teszi, ami helyes mind Isten, mind pedig hívő társai felé, és ezzel szereti Istent és testvéreit. Ugyanakkor emlékezni kell arra, hogy ebbe beletartozik a testvérért való önfeláldozás készsége (vö. 3:16-17).
B. A szeretet hatalma (5:3b-15)
Ha az Isten és a hívők iránti szeretet alapjában véve Isten parancsolatainak megtartása, akkor hogyan lehet ezt teljesíteni? Vajon képes‑e egy hívő megtartani Isten parancsait? Ebben a szakaszban János rámutat a hitre, mint ami a győzelmes, engedelmes élet titka.
Az igazság az, hogy Isten (vö. Mt 11:30). Ez azért igaz, (az angolban: ‘mindenki, aki’), Az újjászületett embernél ez már megtörtént (vö. l Jn 4:4). Krisztusba vetett ami által újjászületett, a zálog a világiasság feletti győzelemre, mely sátáni módon vak az evangéliumra (vö. 2Kor 4:3-4). tehát, Ezekkel a szavakkal az író azt állítja, hogy a hívő ember Krisztusba vetett hite által győztes a világ felett. Ebből az következik, hogy az ilyen hit a folyamatos győzelem titka, és ezért nem nehéz engedelmeskedni Isten parancsainak.”

:
„B) Egészséges tanítás (5,1a)
János most összefoglalja az élet próbáit. Itt a tanítási próbát summázza, vagy nevezhetjük azt hitpróbának is. Az első három versben a hit eredményeit kapjuk meg. Ezek a következők: első az isteni születés, aztán az Isten iránti szeretet, majd a hívő testvérek iránti szeretet és végül az engedelmesség Isten parancsainak. Első tehát az isteni születés: Mindaz, aki hiszi, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született. A hit itt nem csupán a tény értelmi elfogadása, hanem inkább az, hogy valaki rábízza az életét Jézusra, mint Krisztusra.
C) Szeretet és engedelmesség (5,1b-3)
Ha valóban Istentől születtünk, akkor szeretni fogjuk Őt. De nemcsak Őt, hanem gyermekeit is. Jó megfigyelni, hogy minden hívőt szeretnünk kell, nem csupán azokat, akikkel bizonyos földi közösségben vagy kapcsolatban vagyunk.
A hit negyedik eredménye engedelmeskedés Isten parancsolatainak. Abból ismerjük meg, hogy szeretjük az Isten gyermekeit, hogyha az Istent szeretjük, és az Ő parancsolatait megtartjuk. Azok, akik valóban megtértek, vágyni fognak, hogy cselekedjék Isten akaratát. Isten iránti szeretetünk abban fejeződik ki, hogy készek vagyunk engedelmeskedni parancsainak. Az Úr Jézus mondta: ‘Ha engem szerettek, az én parancsolataimat megtartsátok’ (Jn 14,15).
Amikor János azt mondja, hogy az Ő parancsolatai pedig nem nehezek, nem úgy érti, hogy azok könnyűek, hanem inkább úgy, hogy az újjászületett emberek éppen azokat a dolgokat szeretik cselekedni. Ha azt mondod egy anyának, hogy gondoskodjon újszülöttjéről, csak olyasmit mondtál neki, amit szeret tenni. Az Úr parancsolatai olyan dolgok, amelyek a legjobbak számunkra, és olyan dolgok, amelyben új természetünk teljes gyönyörűségét leli.”

:
„ÚJJÁSZÜLETÉS ÉS SZERETET
1Jn 5,1-5
János az evangéliumban is elengedhetetlennek mondja az újjászületést. A Jn 3,3.7 felülről való születésként is fordítható. Helyesebben Jézus szól víztől és Szentlélektől szükséges újjászületésről, ahogy Jahve szólt az Ez 36,25-ben népéhez: hintek rátok tiszta vizet, hogy megtisztuljatok. A felülről való nemzés és szülés nem testi folyamat, mert ami testtől születik, az csak test lehet (Jn 3,5k). Aki nem születik meg másodszor is Istentől, nem láthatja meg Isten országát. Valóságos folyamat, amiről beszélünk, de nem kell ízeire szednünk, mit értsünk Istentől lett nemzésen és születésen, már az is sokat mondó, hogy mit nem jelent a kettősen egy esemény: ‘nem vérből, sem a test, sem a férfi akaratából, hanem Istentől születtek’ (Jn 1,13). Levelünk gondolatmenetét tehát a Jn evangéliuma határozza meg. Mivel az újjászületés nemzés és szülés együtt, egészen Isten műve, meg kell hogy előzze a megtérést, és az esemény emberi oldala az is, hogy az ige által megértjük szükségességét. Mostani taglalása kritika a gnosztikusok látszatmegtéréséről. Lehet bármekkora felbuzdulásuk, kérdéses, hogy volt‑e egyáltalán valódi újjászületésük. Ha volna, nem tagadnák, hogy a történeti Jézus a Krisztus (Messiás), és szeretni tudnák a másik testvért, aki Istentől született. A válogatós szakadárok Istent sem szeretik igazán, ha képtelenek szeretni Isten többi gyermekét. A szeretet nem érzelmek és ízlés dolga; a finnyásnak szembe kell néznie azzal, hogy a szeretet-parancsolat, amit meg kell tartania, azaz be kell töltenie. Az Isten iránti szeretet valódiságának próbája a testvérek iránti szeretet, ami gyakorlótér a felebaráti szeretetre. A zárt belkörűséggel szemben az egyházi, gyülekezeti testvériség nyitottsága a jellemző, s teljesítése, Isten szeretetében, nem nehéz. Meglepő fordulattal világot legyőző hitről tesz bizonyságot a szentíró. A világ alapjában csoportérdekű, csak azt tűri el maga körül, aki olyan szabású, mint ő, a másféléket pedig utálja és üldözi. Ebből kifolyólag a szakadár és válogatós gnosztikus az igazán világi, világtól fertőzött, mert szeretetszegény, szeretetínségben szenved, ha mégoly lelkesülten vallásos is. Az a hit, hogy a testet öltött Jézus a Krisztus, a Messiás, már önmagában is győzelem a világ szellemiségén. Más nem is képes folyamatában véghez vinni ezt a győzelmet, csak az, aki történeti és üdvtörténeti összefüggésben látja és vallja Krisztus váltságát. — A világ legyőzése sem földre tiprása, megalázása, leleplezése és legyűrése a világnak. Végső soron Jézus menteni jött a világot, hiszen úgy szerette, hogy életét adta érte. Igazából azt teszi a világgal, hogy fejedelmét semmisíti meg, hogy igézetéből és a tényleges halálból megmenthesse a világot; ily módon ad életet a világnak (Jn 6,33.51). A világnak is lesz újjászületése (Mt 19,28), ezért vár a teremtett világ Isten fiainak megjelenésére, viszont az ember újjászületésből támadó hite elengedhetetlen. Ha mentő szeretettel élünk a világban, soha nem esünk igézetének rabságába, inkább azzal győzünk rajta, hogy foglyait megmenteni igyekszünk. A győzelem nem pusztító, hanem életet adó tett.”

:
„A szakadárokkal szembeni végső érvben az 1Ján összekapcsolja az engedelmességet a szeretet parancsával, a Jézusban mint Fiúban való hitet és azt a meggyőződést, hogy Jézusnak a bűnökért elszenvedett halála hozza el nekünk az örök életet.
(a) A hit legyőzi a világot (5,5-1). Ez a szakasz összekapcsolja a krisztológiai hitvallást, miszerint Jézus Isten Fia (1.5. v.) és a szeretet parancsát. A hagyományos mondás megismétli a kapcsolatot az Isten és a keresztény felebarát szeretete között, mely a 4,20-21-ben található.  A keresztények akkor arattak győzelmet a világ fölött, amikor megtértek (2,13.14). Ennek a győzelemnek Isten szava vagy a ‘Kenet’ a forrása (4,4), mely részesedés a Jézus által aratott győzelemben.”

:
„Jézus a Krisztus
5,1-12
(1) Mindenki az Istentől származik, aki hiszi, hogy Jézus a krisztus, és mindenki, aki szereti nemzőjét, szereti a tőle származottat is. (2) Arról ismerjük meg, hogy szeretjük az Isten gyermekeit, ha az Istent szeretjük, és a parancsait megtesszük. (3) Mert ez az Isten iránti szeretet, hogy a parancsait megtartjuk; és a parancsai nem nehezek. …
A szakasz összefoglalása szinte az egész levélnek. A szerző nem tud úgy ismételni, hogy tovább ne lépne vagy mélyebbre ne hatolna. Itt is ez történik. Megfigyelhetjük előbbi gondolatok visszatérését, a levél vonalvezetésének köröző mozdulatát és a kapcsolódó új mondanivalót — tömör, hitvallásszerűen fogalmazott mondatokban. Olyan záróakkord, melyben az előző motívumok megszólalnak, s új variáció is belecsendül a hatalmas erővel zúgó befejezésbe.
A szó görög megfelelője — amint már szóltunk róla — a ‘nemzeni’, ‘szülni’ kettős jelentéssel rendelkezik. A levél a ‘nemzeni’ értelmében használja, de nem annak sajátos jelentésében, hanem általánosabb tartalmában: az ige az eredet, a származás valóságos megjelölésére szolgál (lásd részletesebben 2,29-nél). Az a keresztyén ember új létére utal, melyet Isten a Krisztusról szóló igehirdetésben, a keresztségben, a Szentlélek ajándékozásával adott. János evangéliuma az esemény megjelölésére ugyanazt a szót ‘felülről születni’, ‘Lélektől születni’ szókapcsolatokban használja, ami megfelel a levélben az ‘Istentől származás’ jelentéstartalmának. Pál ‘új teremtménynek’ nevezi a hivő ember új egzisztenciáját (2 K 5,17—18).
A mondat azt jelenti, hogy az Istentől nyert új lét ismertetőjele a Jézusról szóló hittétel elfogadása: ‘Jézus a krisztus’. A szó itt nem tulajdonnév, ahogy a levél egyébként használja, hanem a messiás görög megnevezése, akit az Ószövetség népe vár (J 1,41; 4,25). A levélben azonban nem hagyományos jelentésben szerepel, hanem azonos képzettartalmat hordoz, mint az ‘Isten Fia’ (lásd 2,22-nél). Ezért itt is váltakozva használja a szerző ugyanannak a hittételnek elmondására (1. 5. v.) A Jézus Krisztusba vetett hit helyére azért kerül a róla szóló tan, mert a háttérben a tévtanítókkal folyó küzdelem húzódik. Ezt azonban nem lehet úgy magyaráznunk, mintha a tan elfogadása a levélben elnyomná a személyes hitet. Néhány mondattal arrébb már a kettő egybeforr: ‘aki hisz az Isten Fiában…’ (10. v.).
is’. A mondat elárulja: a Krisztus-hitre mint az Istentől származás ismertetőjelére azért tért vissza a levélíró, hogy hozzákapcsolhassa a szeretetre buzdító figyelmeztetést. Az emberi élet természetes jelensége, az édesapa és a testvérek iránti szeretet, szolgál mintának. Mint olyan sokszor Jánosnál és az Újszövetségben, a kép nem csupán hasonlat, hanem valóságot fejez ki képies nyelven. A keresztyén ember Istentől kapta létét (az eredeti szöveg pontosan így hangzik: ,,... szereti azt, aki őt nemzette’). Az Isten iránti gyermeki szeretetből következik azoknak az embereknek szeretete, akik ugyanúgy valóságosan gyermekei Istennek a hitben. Átsugárzik a mondaton az Isten atyai szeretetének bizonyossága, mely már szerepelt a levélben, éppen valóságos Isten-gyermeki mivoltunkkal kapcsolatban (3,1). A keresztyén ember új létének és a szeretetnek kapcsolatát Péter első levele hasonló módon ragadja meg (1 P 1,22—23).
Ebbe a versbe bele van sűrítve az egész megelőző fejezet (4.): Jézus isteni küldetéséről vallott meggyőződés és a testvérszeretetre biztatás. Ez a kettő pedig hozzákapcsolódik a levél még előbbi fejezetének (3.) alapgondolatához, Isten-gyermekségünk valóságához.
Kétséges, hogy az ‘arról’ visszafelé az előző versre, vagy előre mutat‑e a mondatra. A kétféle szóhasználat a levélben váltakozik. Ennek megfelelően két értelme lehet a mondatnak. az Isten iránti szeretet ismertetőjele az Isten gyermekei iránt tanúsított szeretet. Ebben az esetben felcserélt szórenddel értelmileg így hangzanék a vers: ‘Erről ismerjük meg: ha szeretjük az Istent, szeretjük az Isten gyermekeit, és parancsait megtesszük’ (Schnackenburg). Ez az értelmezés belesimul ugyan a levél eddigi érvelésébe (4,21), viszont a vers szövege annyira egybehangzóan nem így szól a kéziratokban, hogy nincs jogunk átalakításához. bármennyire különösnek tűnik is — a (az ‘arról’ előremutató értelemben szerepel): az ellenőrizhetetlen Isten iránti szeretet lesz az eddig éppen megtapasztalhatóságáért dicsért testvérszeretet ismertetőjelévé. A szerző ezzel a megfordítással nyilván más oldalról is meg akarta mutatni: Isten-szeretet, testvérszeretet, Isten parancsainak cselekvése teljesen egybefonódik, egyik a másiknak lesz mutatójává, mert vagy megvan egyszerre mind a három, vagy egyiket sem lehet megtalálni a keresztyénnek nevezett embernél. E magyarázatunk helyességét alátámasztja a következő vers is.
Isten akaratának cselekvése itt már nem csupán a keresztyén emberben működő agapé-szeretet ismertetőjele (mint 2,3—5-ben), nem is csak az Isten iránt való szeretetünk mutatója (mint a megelőző versben: 5,2b.), hanem ez a cselekvés maga az Isten iránt tanúsított szeretet. A levél ismét rámutat, hogy az Isten-szeretet nem forró belső élmény, mint amilyen a gnosztikusoknál is ismert volt, nem egyszerűen érzelem, amire később a középkor Krisztus-misztikája hajlott, hanem — tett, Istennek engedelmeskedés. A kör bezárult: mivel az Isten parancsai közül a legfontosabb, valamennyit átfogó, sőt mindegyik lényeget alkotó a szeretet parancsa, azért az Isten iránt való szeretetünk azonos az egymás iránt tanúsított szeretettel.
^’E megjegyzéshez a kiindulópontot az előző megállapítás adta. A levélíró meg akarja nyugtatni olvasóit, hogy parancsaival nem lehetetlent kíván az Isten. János egészen más oldalról nézi Isten követelő akaratát, mint Pál apostol. Jánosnál hiányzik Pál vívódó kérdése: lehet‑e Isten törvényét teljesíteni? A levélben Isten egyetlen ‘parancsa’: a Krisztus-hit és egymás szeretete (3,23). Hinni és szeretni — ez azonos az Istentől nyert új léttel. Nem megy ugyan magától egyik sem, mert a hit és szeretet feladat is, de János szerint az Istentől származó új életben mégis valóság mindkettő. Isten (többes szám) közelebbről nem részletezi. Nyilvánvaló, hogy a szerző nem — mint a késői-zsidó rabbinista irodalom — a könnyebben és nehezebben teljesíthető parancsolatok között tesz különbséget a megállapításával, mert éppen azt hangsúlyozza, hogy Istennek valamennyi parancsa nem nehéz. Itt is, mint a levélben másutt, a ‘parancsok’ szó értelme általánosságban hangzik (lásd 2,3-nál): velük a levélíró Istennek a keresztyén ember életére vonatkozó erkölcsi akaratát jelöli meg, melynek legfőbb tartalma a szeretet.
A mondatnak nyilván lelkipásztori célja van, ami különben az egész levelet áthatja: biztatni akar a keresztyén élet élésére. Ilyen bátorítással már előbb is találkoztunk, amikor az olvasók keresztyén állapotának tényeit sorolta fel biztatásul (2,12—14). Most is rátér hasonlóra, a következő mondatban, hitük győzelmes erejének hangsúlyozásával (4. v.). Viszont ebben a versben Isten akaratának teljesíthető voltával biztat a keresztyén életre.
Feltehetően ószövetségi gondolat hatása alatt formálódott a levélíró megállapítása (5 Móz 30,11—14). Ezt az ószövetségi részletet az elgörögösödött zsidóság gyakran felhasználta. János mondatát csak az egész levél összefüggésében szabad értelmeznünk: nem nehezek az Isten parancsai. Az Isten szeretetét megtapasztalt és továbbadó, az Istent szerető hivő ember esetére érvényes a megállapítás. Így teljes összhangban van a prófétai ígéretekkel (Jer 31,33) és Jézusnak a gyülekezeti hagyományban megszólaló szavával: ‘Az én igám jó és az én terhem elhordozható’ (Mt 11,30). A levélírónak bátorító megjegyzése nincs ellentétben a keresztyén ember meg nem szűnő bűntudatával (1,8—10). A hivő ember készségéről van szó, mellyel fogadja Isten útmutató akaratát, meglátva benne Isten szerető szándékát. Ő a parancsaival is áldást ad. Ez a szemléletmód folytatódik, újul meg Luther Márton Kiskátéjában. Luther a tízparancsolat magyarázatában mindenütt továbbvezet a puszta tilalomnál, és megmutatja a parancsolatokban Isten feltáruló adományait, melyekkel hálásan élhetünk.
5,1—12 magyarázatának összefoglalása
Az Istentől új létet kapott keresztyén embert jellemzi a hit, mely a názáreti Jézusban felismeri és vallja a Megváltót. A hivő embernek Isten és Isten gyermekei iránt való szeretete elválaszthatatlan, egyik a másiknak jele és hitelesítője. Isten akaratának cselekvésével fejezzük ki iránta való szeretetünket. Ha szeretjük Istent, nem lesz nehéz akaratát teljesítenünk. Ez küzdelmet jelent ugyan a ‘világ’, azaz az Istentől való elszakadás vonzásával, az olvasókat fenyegető téves Krisztus-hit és felelőtlen életfolytatás kísértésével, de a harc nem reménytelen. A győzelem már megtörtént Jézus Krisztus művében. Megismétlődött életünkben, amikor hitre jutottunk. S folytatódik, mert Istentől kapunk erőt, hogy megmaradjunk az igaz hitben és a szeretetben.
A ‘világ’ legyőzése a levél olvasói számára mindenekelőtt: a helyes Krisztus-hitet megtagadó keresztyén tévtanítás elhárítása.. Ennek eszköze a Jézus személyének és életének, halálának megváltó erejébe vetett hit, mely győz az ellentétes felfogás vonzerején. Krisztus küldetéséhez döntő módon hozzátartozott halála: Isten megmentő szeretetének csúcspontja. Hitünknek ezt a közép-pontját a keresztyén ellenfelek tanításával szemben hangsúlyozza a levél.
Jézus Krisztus megváltó személyéről és művéről a Szentlélek tárja fel az isteni igaz valóságot. Tanúságtétele a gyülekezeti igehirdetésben és a hivők szívében megy végbe, sőt a két szentségben, a keresztségben és az úrvacsorában is. A Szentlélek tanúságtételét megelőzően Isten maga tett meggyőző vallomást Krisztusról, Jézus személyének és működésének belső hitelével, ami a tanítványok idejétől a jelenig hat. Isten eme tanúságtételének elfogadása a keresztyén hit. A hiten kívül hozzáférhető bizonyíték Krisztus megváltó jelentőségéről nincs.
A Jézus Krisztusról szóló egybehangzó tanúságtételnek — legyen az a Szentlélek mai munkája, vagy Jézus életművének belső meggyőző ereje — azonos a mondanivalója: Jézus Krisztus által ajándékozta Isten nekünk az örök életet, és ez a Krisztusba vetett hitben már most a miénk.”

:
„1János 5,1—5
Hit — a győzelem kulcsa

János apostollal együtt feljebb és feljebb kapaszkodva a keresztyén valóság lépcsőfordulóin, ugyanazokkal a kedvelt témákkal találkozunk újra meg újra. Igaz, hogy mi mindig más távlatból szemléljük a látványt, de ismételten azt látjuk, hogy az igazság és a szeretet, a hit és a magaviselet nagy témái olvadnak egymásba. A levél ötödik, utolsó fejezete sem kivétel, különösen amint János közeledik ahhoz, hogy felfedje a levél megírásának indítékát és célját. ‘Ezt azért írtam nektek, akik hisztek Isten Fia nevében, hogy tudjátok: örök életetek van.’ (5,13) De itt, a kezdő szakaszban egy új szóval, a ismertet meg minket. Akármilyen különösnek tűnik, ez a főnév sehol másutt nem fordul elő a levélben, de még János evangéliumában sem, noha igei formája több helyen is megtalálható.
Ezek a versek a keresztyén hit természetére és annak a hívő ember életében megmutatkozó bizonyítékaira összpontosítanak, kapcsolódva a 4. fejezetben kifejtett témához, bizonyosságunk alapjaihoz, különös tekintettel a szeretet szükségességére. Az 1. vers egyenesen egymás mellé állítja az újszövetségi keresztyénség két nagy alkotóelemét, a hitet és a szeretetet. Mihelyt János megfogalmazza az újjászületést előidéző hittartalmat – (1 a) –, nyomban ki is mondja, mi a hit meglétének és valódiságának elkerülhetetlen kifejeződése és bizonyítéka: az Isten és az ő gyermekei iránti szeretet (1 b). Az apostol számára a keresztyén hitelesség e két összetevője éppoly elválaszthatatlan, mint az érem két oldala. Az a hit, amely nem vezet szeretetre, értelmetlen. Az a szeretet, amely nem hiten alapszik, erőtlen.
János nem áll egyedül e spirituális egyenlet felállításában. Pál újszövetségi leveleinek olvasói számára ismerősek azok a kritériumok, amelyek mérlegelésével az apostol megállapítja a megszólított gyülekezetek keresztyén hitvallásának valódiságát. ‘Én tehát, miután hallottam az Úr Jézusba vetett hitetekről és a bennetek minden szent iránt megnyilvánuló szeretetről, szüntelenül hálát adok értetek, amikor megemlékezem rólatok imádságaimban.’ (Ef 1,15–16) A kolossébelieknek így ír: ‘Hálát adunk mindenkor Istennek, a mi Urunk Jézus Krisztus Atyjának, amikor értetek imádkozunk, mivel hallottunk a Krisztus Jézusba vetett hitetekről és arról a szeretetről, amely valamennyi szent iránt él bennetek.’ (Kol 1,3–4) Vagy a thesszalonikaiaknak: ‘Szüntelenül emlegetjük a mi Istenünk és Atyánk színe előtt hitből eredő munkátokat, szeretetből jövő fáradozásotokat, és a mi Urunk Jézus Krisztus felől táplált reménységetek állhatatosságát.’ (1Thessz 1,3) És még Péter is a hitelességnek pontosan ugyanezeket a jegyeit sorolja fel, amikor Kis-Ázsia szétszórt gyülekezeteinek ír. ‘Őt (Krisztust) szeretitek, pedig nem láttátok, őbenne hisztek, bár most sem látjátok, és kimondhatatlan dicsőült örömmel örvendeztek.’ (1Pt 1,8) Az újszövetségi keresztyénség számára sem a hit, sem a szeretet nem jelentett szabadon választható többletet; ezen a két pilléren nyugodott minden igaz keresztyén megtapasztalásuk.
1. A hit természete
János itt is a már korábban (lásd 2,29; 3,3–4; 4,2–3.7) alkalmazott – ezt és ezt teszi – formulát használja. Ez a kifejezés mindazokra vonatkozik, akik megfelelnek az adott feltételnek (ez esetben mindenkire, aki hiszi, és mindenki mást kizár. Úgy van megfogalmazva, hogy növelje az igazi keresztyének bizonyosságát, és kirekessze mindazokat, akik nem az egyetlen ajtón, Krisztuson át belépve, hanem más próbálnak bejutni a juhok aklába (Jn 10,1–9).
A Biblia, mint mindig, a hit tárgyára teszi a hangsúlyt, nem pedig a hit szubjektív átélésére. Egzisztencialista kultúránkban nagyon nehezen tudjuk ezt elfogadni. Amit egykor ‘történelmi tényeknek’ neveztek, azt széles körű bizalmatlanság övezi. Hogyan lehetnénk bizonyosak bármiben is, ami a múltban történt? Csak saját kultúránk színes szemüvegén át nézhetjük a múltat, s az észlelni vélt embereket és eseményeket saját értelmezésünk mázával vonjuk be. Egy-egy állítás igazságában hinni csupán személyes hit-aktus révén lehetséges: ‘Ennek a szemléletmódnak van értelme számomra, ezért tetszik nekem.’ Természetesen ez együtt jár azzal a felfogással, hogy tőlünk független erkölcsi abszolútumok nem léteznek. Csak akkor létezhetnek, ha engedjük őket létezni a saját tudatunkban; és míg az egyik ember számára helyesek lehetnek, a másikat nem kényszerítik semmire, sőt számára talán jelentőségük sincs. Semmi sem jó vagy rossz, gondolkodásunk teszi azzá.
Egy ilyen helyzetben, ahol a tolerancia tág teret biztosít számomra, szabadon hihetem, ami nekem tetszik, viselkedhetem úgy, ahogy akarok, de arra nincs szabadságom, hogy tőled elvárjam, te is hidd, amit én hiszek. Nem mondhatom neked: ‘ez az Igazság’, mert többé nem létezik olyan erkölcsi felfogás, amely hitre késztethet valakit. Be kell érnünk tehát azzal, hogy az élmény szintjén hiszünk – bármiben vagy semmiben, ahogy a szeszélyeink diktálják. És ha abszolút tartalom, amelyben hinni lehet (nemhogy ‘valaki’, de még egy ‘valami’ sem), akkor végképp nincs más, amivel értelmet adhatnánk az életünknek, mint szubjektív átélése a saját magunk hitének – akármiben. Több mint száz évvel ezelőtt Robert Louis Stevenson előrevetítette ennek a 20. századi attitűdnek az árnyékát, amikor ezt mondta: ‘Jobb reménnyel telve utazni, mint megérkezni.’ Mindenünk az utazás, mert már nincs hová megérkezni.
Ebben a kulturális vákuumban kell mégis elhangoznia János egyértelmű kijelentésének. Találkozunk emberekkel, akik azt mondják: ‘Bárcsak tudnék valamiben.’ A hit tartalma nem érdekli őket. Kultúrájuk igazi gyermekei ők. Élményt keresnek, mindegy milyet, hogy létezésüknek értelmet és hitelességet adjanak. Az Újszövetség íróit azonban nem a ‘hit’ elvont eszméje érdekli. ‘A mi hitünk’-nek (4b), a keresztyén hitnek határozott és redukálhatatlan tartalma van. Tegyük egymás mellé az 1. vers első részét és az 5. vers utolsó részét, és meglátjuk, mi az. A keresztyének hiszik, Ez nem csak egy hitcikkely, ez maga a hit. Egyedül ez tesz valakit keresztyénné. Tökéletesen tisztában kell lennünk azzal, hogy bármit is higgyen valaki, vagy bármilyen más álláspontot foglaljon is el, ha nem hiszi, hogy Jézus az Isten Fia, akkor nem születhetett Istentől, és nem nevezhető keresztyénnek.
Az egyház legelső napjától, Pünkösdtől kezdve ez volt az apostoli hit és az evangéliumi üzenet tartalma: ‘Úrrá és Krisztussá tette őt az Isten: azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek.’ (ApCsel 2,36) Ennek következményeit aligha foglalhatnánk össze jobban és tömörebben Plummernél: ‘Aki hiszi, hogy Jézus a Krisztus, az hiszi, hogy ő, akit embernek ismertek, közismert isteni megbízatást teljesített; hogy Ő, aki született, és akit megfeszítettek, a Felkent, Izráel Messiása, a világ Üdvözítője. Ez a hit egyet jelent mindaz ó‑, mind az Újszövetség elfogadásával; azt jelenti, hogy az illető elhiszi, hogy Jézus az, akinek mondta magát: egyenlő az Atyával, és mint ilyen abszolút engedelmességet igényel minden egyes hívőtől.’ János levelében mindvégig ezt fejtegeti. Krisztusban hinni azt jelenti, hogy hiszünk az Ő istenségében (1,1–3), abban, hogy halálának ereje megtisztít minden bűnünktől (1,7) és elfordítja a szent Isten jogos haragját. Azt jelenti, hogy Isten szeretete a legtökéletesebben Krisztus keresztjében nyilvánult meg (4,9–10), és hogy az örök élet csak a vele való hitközösségben tapasztalható meg, amely az Ő kegyelmének a műve, s hit által válik megragadhatóvá (5,11–12).
De az 1a-ban alkalmazott igeidő is fontos, és különösen azért, mert ma azzal a kihívással nézünk szembe, hogy a történeti Jézust, aki a hit Krisztusa, egy olyan nemzedéknek hirdetjük, amelynek egyetlen meggyőződése, hogy ha valamiben biztos vagy, akkor nyilván nincs igazad. János nem azt gondolja a hitről, hogy reménység ellenében kell hinni valamiben, hanem hogy úgy kell gyakorolni a hitet, hogy bizonyosak legyünk örök életünk felől. Valóban lehetséges ez ma? Az 1. vers elmondja, hogy aki (jelen idő),(befejezett múlt idő). János nyilván azzal a céllal használja a múlt időt, hogy olyasmit jelezzen, ami a keresztyén ember számára jelenlévő és folyamatos valóság. De ennél többről is szó lehet itt. Azt is állítja, hogy amikor egy ember elhiszi, hogy Jézus a Krisztus, akkor újjászületett. Olvasatunk szerint Isten az, aki az újjászületést vagy a megváltás munkáját kezdeményezi, lévén a hit ő ajándéka, egyszersmind az új élet első tényleges jele, minthogy az új keresztyén megvallja, hogy Jézus a Krisztus.
Ez nagyon is egyezni látszik azzal, amit Pál tanít az Efezusiakhoz írt levele 2. fejezetében. Miután kifejti, hogy az ember teljességgel alkalmatlan az önmegváltásra, mivel vétkeiben és bűneiben halott (1—3. versek), kijelenti: ‘De Isten minket is, akik halottak voltunk a vétkek miatt, életre keltett a Krisztussal együtt … kegyelemből van üdvösségetek a hit által, és ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez.’ (Ef 2,4—5.8) Ha így van, akkor a megváltás valóban kezdettől fogva egyedül Isten munkája. Miközben tehát tovább hirdetjük az apostolok által hirdetett evangéliumot, és magunk is elismételjük az apostoli felhívást hitetlen és kétkedő nemzedékünknek (térjetek meg, és higgyetek), annak teljes tudatában tesszük ezt, hogy lelkileg halottakhoz beszélünk, amilyenek egykor magunk is voltunk. Nem arra szólítjuk fel hallgatóinkat, hogy szedjék össze természetes emberi képességeiket és próbáljanak meg hinni Krisztusban, azért, hogy Istentől születettek lehessenek. Életet egyedül Isten adhat.
Ennek egyik legszemléletesebb illusztrációja, amikor János evangéliumának 11. fejezetében előadja, hogyan támasztotta fel Jézus Lázárt. Az, aki négy napja feküdt a sírjában, az Úr Jézus parancsszavára kijött onnan. (Jézus) ‘hangosan kiáltott: «Lázár, jöjj ki!»’ (Jn 11,43). A szemtanúk számára semmi sem lehetett ennél nagyobb ostobaság. Hogyan hallhatná meg egy halott akár a leghangosabb kiáltást is? És egy lelki értelemben halott ember hogyan válaszolhatna az evangélium megtérésre és hitre hívó parancsára? A választ a beszélő hatalma és szavának cselekvésre hívó ereje rejti. Ahogy Isten egyetlen szavával világosságot teremtett (1Mózes I,3), úgy teremti újjá hatalmi szóval a lelki életet, s hozza világra a bűneiben halott embert. Az életadó szó kelti életre a lelkileg halott embert, és hogy ez megtörtént, annak első bizonyítéka, hogy elhisszük: Jézus a Krisztus.
Ezért hangoztatja a Biblia, hogy az új élet szerzője mindig az igazság Igéje, a hirdetett evangélium. Pál ekképpen tanítja a rómaiakat: ‘A hit tehát hallásból van, a hallás pedig a Krisztus beszéde által.’ (Róm 10,17) Isten akkor szül újjá és akkor adja az üdvözítő hit ajándékát, amikor hűségesen hangzik az üzenet, hogy Jézus az Isten Fia. Mert maga Jézus mondta: ‘Bizony, bizony mondom néktek, hogy eljön az óra, és az most van, amikor a halottak hallják az Isten Fiának a hangját, és akik meghallották, élni fognak.’ (Jn 5,25)
Ne féltsük hát az evangéliumot, bármiféle kulturális környezetben hangozzék is! Isten ma is meg fog újítani bűnösöket ott, ahol hirdetik az üzenetet, és azokat, akik hisznek az ő nevében, továbbra is fel fogja hatalmazni, hogy Isten gyermekei, Istentől születettek legyenek (Jn 1,12—13).
2. A hit hatásai
Ha helyesen értjük, hogy a Jézusba vetett hit az újjászületés egyik jele, akkor azok a hitbizonyítékok, melyeket János itt felsorol, hasonlóképpen megerősítik azt az új kapcsolatot, amely Isten újonnan született gyermekei és a mennyei Atya között van. A hit valósága háromféleképpen mutatkozik meg a keresztyén ember életében.
a. Szeretet
Amikor megértjük, mi történt velünk az újjászületésben, Isten iránti hálával és válaszolunk rá. Isten immár Atyánkká vált; egy új család tagjai lettünk. Emberi szinten megszokott dolog, hogy barátaink gyermekei felé különleges szeretettel és érdeklődéssel fordulunk. Ezért mennyei Atyánknak is gyermekei iránt érzett szeretetünkkel fejezzük ki hálánkat mindazért, amit értünk tett. Ez elsősorban egyszülött Fia, az Úr Jézus iránti szeretetünkre vonatkozik, de — mint a 2a. versből kiderül — Isten örökbe fogadott gyermekeire is. És mivel itt már az új család kontextusában gondolkodunk, egyenesen azzal bizonyítjuk tagságunkat, hogy őszintén szeretjük újonnan kapott testvéreinket. Mert ha őket, akiket látunk, nem szeretjük, hazugsággá válik az az állításunk, hogy a láthatatlan mennyei Atyát szeretjük (4,20). A 4. fejezetben azt láttuk, hogy keresztyén testvéreink iránti szeretetünk része az Isten iránti szeretetünknek és engedelmességünknek, míg itt azon van a hangsúly, hogy a testvéri szeretet ebből az elsődleges és uralkodó szeretetkapcsolatból fakad. Azt kell megtanulnunk, hogy szeretetünk sem egyik, sem másik oldala nem létezhet a párja nélkül. Akik a világosságban járnak Istennel, azoknak közösségük van egymással (1,7).
Itt ismét fontos felidéznünk, hogy János nem valamilyen kötelességet ír elő, amit minden erőnkkel igyekeznünk kell teljesíteni; inkább a valódi keresztyénség egyik jellemzőjét írja le, amely híján senki sem állíthatja magáról, hogy újjászületett. Van egy harmadik szál, azzal is foglalkozunk nemsokára, és ez az engedelmesség (2b). De mielőtt részletesebben megvizsgálnánk, hasznos lehet, ha megfigyeljük, hogyan működhet együtt a gyakorlatban a hite három bizonyítéka, hogy keresztyénségünknek bibliai bizonyságát adja.
Minél inkább befelé forduló valaki természeténél fogva, annál több problémája lesz a bizonyossággal. Az ilyen embert különösképpen fogja nyugtalanítani az elesésről szóló bibliai figyelmeztetés a Zsidókhoz írt levél 6,1—6-ban és a 2Korinthus 13,5-ben. E téren sok érzékeny keresztyén szenved szörnyű kétségektől, egészen odáig, hogy nem tudják, bizonyosak lehetnek‑e valaha üdvösségük felől. Pedig éppen ez a levél vonultat fel egy sor próbát, amelyekből az igazi hívő tudhatja, hogy hite nem illúzió. Azonban ahelyett, hogy a Szentírás objektív ismérveire támaszkodnánk, a kelleténél többször merülünk csüggesztő önelemzésbe, melyben a saját érzéseink (vagy azok hiánya) ránk kényszerítik azt a gondolatot, hogy nem vagyunk valódi keresztyének. Ebben az állapotunkban az Isten és a hittestvéreink iránti szeretet hitbizonyítékait arra használjuk, hogy ezekkel ösztökéljük magunkat a jobb keresztyén életre. Talán nem érzünk elég szeretetet magunkban mások iránt, ezért kételkedni kezdünk, csakugyan újjászülettünk‑e. De a 2. vers nagyon is gyakorlati helyreigazítással szolgál. Azt kérdezi tőlünk: ‘Szeretitek Istent? Igyekeztek megtartani a parancsolatait?’ Mert ha igen, abból tudhatjuk, hogy a többi keresztyén iránti szeretetünk őszinte, függetlenül az érzéseinktől vagy azok hiányától.
Vegyük a parancsolatban elhangzó konkrét példát: ‘Ne tanúskodj hamisan felebarátod ellen!’ (2Móz 20,16) Azzal mutatjuk meg Isten iránti szeretetünket, hogy felismerjük ebben a parancsban az Ő igazságos és szerető lényének visszatükröződését, és megtartjuk azt. Ha ezt tesszük, olyan értelemben szeretjük a hozzánk közel állót, hogy megkíméljük a személyiségét vagy a jóhírét romboló hazugságoktól. E három dolog — az Isten iránti szeretet, a testvér iránti szeretet és az engedelmesség — összetartozik mint annak a hitnek a kimunkálása, amely azt mondja: ‘az Isten igazság, és az Ő útja a legjobb’. Ezen az alapon bizonyossággal járhatunk tovább.
b. Engedelmesség
János itt teszi világossá, hogy az Isten való engedelmesség — a szeretethez kapcsolódva — nemcsak a hit egyik bizonyítéka, hanem éppenséggel az a mód, ahogy Istent szeretjük (3a). Ez adja meg a szeretet erkölcsi természetét. Ezt újra hangsúlyoznunk kell, mert olyan korban élünk, amelyben a hangulatok és érzések uralma hovatovább oda vezet, hogy még a ‘szeretet’ szó is elveszti erkölcsi tartalmát.
Nagyon könnyű beleesni abba a csapdába, hogy a szeretetet szembeállítjuk az engedelmességgel. Mivel szeretjük Istent, gondolatainkkal, szavainkkal és cselekedeteinkkel őszintén szeretnénk elnyerni a tetszését. Keresztyén tanítvány voltunk lényege éppen az, hogy már nem külsődleges erkölcsi kötelességként engedelmeskedünk egy törvénynek, inkább hőn szeretett Atyánk kedvében akarunk járni. És az új szövetségnek pontosan ez a belülről jövő és engedelmességre serkentő istenszeretet a dicsősége. Ám ha szeretetünket tisztán érzelmi szinten ítéljük meg, és nem vagyunk tekintettel az Isten törvénye által megkövetelt morális engedelmességre, könnyen rajtakaphatjuk magunkat, hogy megbocsátjuk voltaképpeni engedetlenségünket, hiszen továbbra is melegen érzünk Isten iránt. Ha nem érezzük, hogy valami miatt el kell ítélnünk magunkat, attól még nem biztos, hogy Isten mosolyogva néz ránk. Nem is teheti, ha nyíltan vétünk parancsolatai ellen, akárhogy tiltakozzunk is, mondván, attól mi még szeretjük Őt, és hiába hivatkozunk a hozzá fűző különleges kapcsolatra. A szeretet Istene nem nézi el az engedetlenség bűnét. Mindenféle morális katasztrófa vár azokra, akik megpróbálják szétválasztani az Isten törvénye iránti maradéktalan engedelmességet az iránta tanúsított szeretettől.
Isten szeretete nem merülhet ki annyiban, hogy kedvelem Őt vagy hogy a tetszésemre van. 1982-ben jártam először ‘a testvéri szeretet városában’, az Egyesült Államokbeli Philadelphiában. Szerte a városban plakátok hirdették: ‘I love Philly’, s a ‘love’ szó helyén rendszerint egy nagy piros szív virított. Gondolom, azt jelentette, ‘szeretek itt élni’, és ezt el is tudtam hinni! De különösen azért akartam egy ilyen plakátot hazavinni, mert számomra e három szó jóval többet jelentett. Volt ugyanis otthon egy kicsi lányom, Philippa, aki a családban a Philly névre hallgatott, s hallgat ma is. Számomra az ‘I love Philly’ nemcsak a tetszés vagy a preferencia kinyilvánítása, hanem olyan szívbéli elkötelezettség, amely napi döntéseim sokaságát szabja meg, és amely jócskán igényelhet tőlem személyes áldozatokat, mivel szeretem a kislányomat. A kétfajta szeretet igencsak különböző, és csupán a második értelemben mondhatom, hogy ‘szeretem Istent’. Isten felénk áradó szeretetének szívverése áldozat (4,9—10), és mi sem válaszolhatunk másfajta szeretettel a kezdeményezésére. Képtelenséget állítunk, ha azt mondjuk, szeretjük Istent, s közben nem engedelmeskedünk parancsolatainak. Ez azt mutatja, hogy parancsait valójában unalmas, fárasztó tehertételnek érezzük (3b). És vajon mit árul el a hozzáállásunkról maga Isten személye iránt?
Parancsolatai valójában nem nehezebbek, mint a madár számára a szárnyai. Isten szándéka szerint általuk élhetünk szabadságban és teljességben. Nem maga az Úr Jézus ígérte: ‘Az én igám boldogító, és az én terhem könnyű’ (Mt 11,30)? Szembeállította parancsolatait a törvényeskedés súlyos terhével, mellyel a farizeusok terhelték meg az emberek lelkiismeretét. Ebbe csak belerokkanhattak, belemerevedhettek azok, akik alávetették magukat a vallási tanítók hagyományainak. Krisztus parancsai a javunkat szolgálják! ‘A gyártó utasításai’, melyek teljes mértékben a teremtmények szükségeire lettek méretezve. ‘Ha megtartja azokat, jutalma bőséges’ (Zsolt 19,12), Ő tehát erőt is ad, hogy megtegyük, amit parancsolt, a szeretet pedig könnyűvé teszi a ránk nehezedő terhet. Szomorú, hogy ma oly sok keresztyén merőben érzelmi szintre süllyeszti le a szeretetet, és az Isten törvényének hangsúlyozását kifigurázza mint törvényeskedést. E hamis kettősség kimozdíthatja egyensúlyából egész hitéletünket. Aligha kaphatnánk azt a parancsot, hogy szeressük Istent és a felebarátunkat, ha a szeretet nem volna Isten akarata szerint való. Ez nem azt jelenti, hogy Isten parancsolatait könnyű teljesíteni, mivel bűnös emberi természetünk következtében mindannyian eltávolodtunk Istentől. De az sem megoldás, nem is mentség, ha betartásukat törvényeskedésnek bélyegezzük, és beletévedünk szekuláris kultúránk szabadosságába. Lehet, hogy a ma uralkodó nézet szerint ‘minden jó, ami jólesik’, de a keresztyén ember más kritériumok alapján dönti el, hogyan viselkedjék. A keresztyének megtartják Isten parancsolatait; persze nem tökéletesen, de jellemző módon.
Ez a keresztyén hitelesség többi, e levél során megfigyelt jegyére is igaz. Például a keresztyén ember nem vétkezik rendszeresen (3,9), de minden bizonnyal követ el bűnöket (1,8), és Isten közbenjárónk, Jézus Krisztus személyében biztosítja a bűnbocsánatot (2,1). A keresztyén ember nem marad meg boldogan a bűn állapotában. A belé plántált új spirituális élet szüntelenül harcban áll a régi bűnös természettel, és minél inkább Krisztusban van valaki, ahol meríthet Megváltója korlátlan erőforrásaiból, annál gyakrabban éli át, hogy tud győzni a bűn felett. De a csatát ebben az életben sohasem fogja megnyerni. Ugyanez mondható el engedelmesség iránti vágyunkról illetve Isten és az Ő gyermekei iránti szeretetünkről. De azért ne kövessük el azt a hibát, hogy félremagyarázzuk Jánost, mintha levelében egy sor ellentétet állítana föl a győzedelmes és a testies keresztyének között. Ezek a versek, a levél többi részével együtt, nem azt mondják el, hogy így a keresztyéneknek viselkedniük, hanem hogy miképp János mindvégig a hívőket és a nem hívőket állítja szembe, a valóban Istentől születetteket és a nem tőle születetteket, bármit valljanak is ez utóbbiak. Csak akkor lesz a miénk a bizonyosság, amely felől János levelével meg akar győzni, ha ezt világosan értjük.”

:
„Szentháromság ünnepe után
8. vasárnap
Aki hiszi, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született, és aki szereti azt, aki szülte, azt is szereti, aki attól született. Abból tudjuk meg, hogy szeretjük Isten gyermekeit, ha szeretjük Istent, és megtartjuk az ő parancsolatait. Mert az az Isten iránti szeretet, hogy parancsolatait megtartjuk, az ő parancsolatai pedig nem nehezek. (1Jn 5,1-3)
ISTEN SZERETETE

Erich Fromm: . Helikon Kiadó. 1984. 47. o.

Rúmi muzulmán költő és misztikus létére is megismert valamit az Isten szeretetéből, az isteni szeretetből, pedig ő nem viselte a ‘vallástévő, szent nevet’: evangélikus. Ha olvasta, vagy hallotta is, nem hitte az evangélium rövid összefoglalását: (Jn 3,16)
Ez a levélbeli üzenet arra ösztönöz minket, hogy a ‘tapsolásunknak hangja keljen’, azaz: fogadjuk el, fogadjuk be az Isten szeretetét, és tanuljunk meg szeretni. Minden szeretésben, így az Isten irántiban is, vannak pillanatok, amikor ki kell mondanunk és meg kell vallanunk, hogy szeretjük őt, de ezek csak szavak. Az igazán szép és hiteles vallomás, az eleven felelet a nagy kérdésre: szeretsz‑e engem? – az életünk. Amint telnek is és nemcsak múlnak napjaink, éveink.
Régi nyelvórák emléke elevenedhet meg és tanítása nyerhet értelmet, ha felidézzük az akkor hallottakat: valakinek a szeretete kétféle módon is fordítható a szövegkörnyezettől függően: 1. amivel ő szeret (=genitivus subiectivus) és 2. amivel őt szeretik (=genitivus obiectivus).
Van azonban egy nagy különbség az égi és a földi szeretet között, amire még a nyelvtani boncolgatások során is nehéz feleletet kapni. Csak megtapasztalni lehet. Az emberek egymás iránti, egymást boldogító, bátorító és éltető szeretetére igaz, hogy egyik a másikból következik, táplálkozik.
Georges Bernanos francia író szavait egy szép, két sárga tulipánt ábrázoló képeslapon olvastam: ‘Az élet arra tanít, hogy senki se talál vigaszra, ha mást nem vigasztal. Semmit sem kapunk, ha nem adunk. Csak az Isten ajándékoz igazán, emberek között csupán csere történik.’ A mi ajándékaink, szeretetünk jelei a viszonzáson alapszanak. Még ha olykor tagadjuk is, szeretnénk is, hogyne így legyen.
Adamis Anna igényes slágerszövegeiről ismert. Mint művész érzékenyebben reagált erre a vitathatatlan tényre, és szebben meg is fogalmazta című versében:
Mosolyt egy jó szóért,
Választ egy levélért,
Szíved az enyémért,
Valamit mindig valamiért.
Rohanás időért,
Sóhajtás erőért,
Látomás reményért,
Valamit mindig valamiért.
Tegnapot holnapért,
Éjszakát nappalért,
Ébredést álmokért,
Valamit mindig valamiért.
Barátot magányért,
Hallgatást barátért,
Életet halálért,
Valamit mindig valamiért.
Valaki kell, mint a kenyér,
Aki ha ad, akkor se kér
Valamit mindig valamiért.
Mi ugye ismerünk valakit, aki nevezi önmagát, az élet kenyerének? Jézus Krisztus valóban úgy tud adni, hogy közben nem kér és nem is vár el valamit mindig valamiért. Ez az égi, ez az isteni szeretet mindig megelőz minket nagyságban és időben.
Ahhoz, hogy ez a levélbeli három mondat gyökeret eresszen a szívünkben, gondolkozzunk el a címnek adott szavakon: Isten szeretete. Színéről és fonákjáról…
Isten szeretete I. — Hogyan és mennyire szeret minket az Isten?
Az evangélium rövid összefoglalásában olvashatjuk, hogyan szeret az Isten: Mint minden szenvedésnél, minden keresztnél gyötör minket a kérdés. Nem lehetett volna másként már ott, Jeruzsálemben is és azóta is?
Ismerhetünk olyan véleményt is, hogy miért úgy szerette Isten ezt a világot, hogy Fiát a kereszthalálra adta, miért nem szenvedett ő? Míg itt e földön, ezen az Isten által érdemtelenül és érthetetlenül megajándékozott világon élünk, nem foghatjuk fel a történteket. Ám amit eszünk föl nem ér, azt még szívünk megteheti hittel. Csak egy kis idő, amit ki kell várnunk, hogy azután majd az ígéret és a reménység szerint látássá és értéssé legyen számunkra a hit.
Az áldott emlékű Gyökössy Endre említ egy sokatmondó festményt és egy ehhez szorosan kapcsolódó történetet. Jézust úgy ábrázolja a kereszten, hogy az égből lenyúlik egy kéz, és az át van verve Jézus keze mögött. Jézusban maga Isten szenved értünk. Ne kételkedjünk! Ha mi szenvedünk, velünk is együtt szenved a szeretet Istene.
pedig mélységesen megrendítő, és a sorok mögött nagy tanítást rejt: egy iskolában, ahol megalakult a diákönkormányzat, a diákok szabályzatot hoztak, hogy aki meglopja a másikat, azt szíjjal megverik. Egyszer egy púpos fiú ellopta a másik vacsoráját. Amikor kiderült, hogy ki volt a tolvaj, körülvették és felszólították, hogy vesse le a kabátját, mert a törvénynek eleget kell tenni. Az szinte vinnyogva könyörgött, hogy csak azt ne tegyék vele, mert rettegve félt, hogy csúnya nyomorúsága akkor teljes egészében láthatóvá válik. Ekkor előlépett az, akit meglopott, és megkérdezte:
— Van-e arra szabály, hogy más nem veheti magára a büntetést?
— Arra nincs — mondták kissé tétován a fiúk.
— Nos, akkor verjetek meg engem — mondotta, és levetette kabátját. S míg verték, a kis púpos átélte élete legnagyobb megrázkódtatását — és megértett valamit: nem attól törik össze a szív, hogy engem vernek, korbácsolnak, hanem attól, ha miattam mást büntetnek, aki ezt önként vállalja.

Gyökössy Endre:  Szent Gellért Kiadó. 112. o.

Nem minden ok nélkül hasonlítják az isteni szeretetet az anyai szeretethez, ami leginkább képes megközelíteni mindazt a jót, ami Istentől felénk árad.
‘»Ilyen nagyon szeretlek« — mondta mamájának a kisfiú, és ökölbe szorította a kezét. — »Én meg ilyen nagyon« — mondta a mama, és gyöngéden kisimította a görcsös kis ujjakat.’ Az Istenéhez viszonyítva a mi szeretetünk is csak ilyen gyerekes, görcsösen ragaszkodó, és híján van a lemondani tudásnak, odaadásnak. Ezért tanuljuk meg értékelni Isten szeretetét, amellyel értünk adta, nekünk adta a szívének legdrágábbat, az ő szent Fiát, Jézus Krisztust!

Koch Valéria:

Isten szeretete II. — Hogyan és mennyire szerethetjük mi az Istent?
Jézusban körvonalazódik a válasz arra, hogy mi mi módon szerethetünk. Hogyan szerethetjük Istent és az embereket? Ami lejátszódott az említett történetben a fiúk között, az ment végbe nagyban és véresen komolyan a Golgotán. Ugyanis meglopni valakit nemcsak egyféleképpen lehet, hogy elvesszük valamijét, hanem úgy is, hogy nem adjuk meg neki, amit megadhatnánk. Tudnánk jót szólni, jót tenni, de nem tesszük. Vagy úgy is, hogy megtesszük, de szeretetlenül, számításból, álnokságból, így megcsalva a másikat, és persze magunkat is. Jézus szeretetből, értünk és helyettünk vállalja a büntetést. Ő a kapocs Isten és közöttünk. Benne válik egyértelművé, hogy az Isten mégis szeret minket, lelki púpjainkkal és szépséghibáinkkal együtt is. Hogy Azt ez esetben ne kérdezzük! Az a szeretet, amelynek oka van, az különben is sántít. Isten szeretetéhez nem fér ok, feltétel vagy más hasonló. Szeret, mert szeret… Mi pedig teljesíthetjük az ő parancsolatait. Izráel népe már kezdett érteni valamit, amikor igyekezett megtartani a törvényeket. Megfelelni a megannyi tiltásnak. Óvakodtak a rossztól. Ez nem lekicsinyelendő, és mégis kevés. kérdezhetjük sokadszor. ‘Ha rosszat nem tettél, még nem tanúskodtál Isten jóságáról; még csak papírlap vagy, amelyről hiányzik az írás.’ (Szent-Gály Kata) Mi lenne velünk, ha Isten is csak oly mértékben szeretne, hogy nem tesz nekünk rosszat? Ő azonban elhalmoz minket szeretete bizonyítékaival. Ez még akkor is igaz, ha hajlamosak vagyunk azért sírni, amink nincs, ahelyett, hogy meglátnánk azt, amink van, és hálát adnánk érte. Tanúskodjunk inkább Isten jóságáról!
Megkaptuk a szeretet kettős parancsolatát, hogy szeressük Istent és az ő gyermekeit, akik a mi testvéreink, barátaink, felebarátaink, ellenségeink… A parancs szó ugyan sérti a mi fülünket, pedig nem kellene, hogy ez így legyen, mert parancs és parancs között is nagy különbözőségek vannak. Natasa ezt mondja Pierre-nek című filmben: ‘Megparancsolom, hogy legyen végtelenül boldog!’ Isten minden egyes parancsolata, mellyel — mint meder a folyót – irányít minket, a boldogságunkért van, hogy legyünk végtelenül boldogok. Ezért örüljünk, hogy kapjuk ezeket a parancsolatokat! Töltsön el minket jó érzéssel, hogy ha másnak nem is, de Istennek mindenkor fontos a mi boldogságunk, lelki békességünk! Hittel és szeretettel vegyük életünk akadályait! Fedezzük fel, hogy e két csodálatos lelki ajándék által könnyűvé válik mindaz, ami addig nehéz volt!
Miért szeressek? – tegyük fel utoljára ezt az egyszerű és kíváncsiskodó, vissza-visszatérő kérdést lelkünk megnyugtatására! Mert az biztos, hogy az életévek szaporodásával mindenki jobban félti sokat megért szívét. Fél a csalódástól, visszautasítástól, viszonzatlanságtól.
Egy kislány eldobta szép, új babáját, és sírva ezt panaszolta: folyton mondtam neki, hogy szeretem, de egy szót sem válaszolt. A játékbabák nem válaszolnak, de az Isten és az emberek igen. Sőt! Még a jégcsap is megolvad, ha a szeretet melege árad felé. A legnagyobb csodája mégsem ez, hanem hogy miközben szeretünk, mi magunk is változunk, formálódunk: jobbak és erősebbek, bölcsebbek és türelmesebbek, megértőbbek és elnézőbbek leszünk. Ezért érdemes engedelmeskedni Isten parancsolatainak, mind között a legnagyobbnak: 
Így aztán megtelhet szebbnél szebb írással az a bizonyos üres, tiszta(?) papír. Még az sem baj, ha rontunk, hibát vétünk rajta. Azért mégiscsak lesz mit odaadni Istennek: ezt én írtam, míg a földön éltem – hittel, engedelmességgel, jósággal. Így szerettem. Így szerettelek Téged, Istenem, és mindazokat, akiket Te szeretsz.
Nagy Veronika
Akkor szeretünk igazán, amikor nincs szükség ezt ismételgetni.
Ch. Cahier In: . 81. o.
Ne rágódj a múlton!
Ne tekints vissza!
Az Úr mindent kezében tart.
Megtette, amit te elmulasztottál.
Mindent rendbe hozott és újjáépített...
Hibáidat elégette,
akár egy rakás száraz falevelet és
elhullott gallyat...
De gondosan őrzi a legjobbat benned,
mert szeret
és mindig meg fog előzni a szeretetben!
Henri Lafourcade In: . 137. o.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/