Title: Kedves ’Isten Fia nevében hívők’
Subject: 1Jn 5,(10a-)10b-13. - Élet és Örökélet - Szentháromság u. 7.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. július 23. 22:45
Tárgy: 1Jn 5,(10a-)10b-13. - Élet és Örökélet - Szentháromság u. 7.

Kedves ’Isten Fia nevében hívők’!

Az örök élet tétje körül forognak a gondolatok most vasárnapi epistolánkban, amely mindenkié, aki hisz a Fiúban. Az e héten összeállított pakétám [nem rakétám, végképp nem SCUD! ;‑)]:

Vázlatkísérlet:
Cím1: Élet és Örökélet
Mi az élet?
Mi az Örökélet?
Élet a Fiúban

Cím2: Bizonyságtétel és bizonyosság
A vázlathoz:
Mivel a vasárnap ágendabeli jellege az örökéletre vonatkozik, a magyarban viszont csak egy szavunk van az életre, ezért érdemes a  és  szavait górcső alá venni — ahogyan ezt igehirdetésében  tette formailag is, de tulajdonképpen tartalmilag  is.
Mi az élet?
Ha valamiféle közvélemény-kutatást tartanánk, bizonyára sokféle választ kaphatnánk. Érdekes lenne megfigyelni benne azt is, hogy mire vonatkoznának ezek a válaszok. Lennének bizonyára, akik tudományos jelleggel próbálnák meg definiálni (az amúgy definiálhatatlan), mások talán filozofikus magasságokat céloznának meg (és hullanának vissza a földre), a többség feltehetően teljesen földhözragadtan nyilatkozna. Ez a .
Mi az Örökélet?
Reménység szerint lennének azért néhányan a megkérdezettek között, akik az életre pillantva túltekintenének a földi határon. Nem valamiféle elvonatkoztatás értelmében, hanem abban az értelemben, hogy Isten országára tekintünk. Mert ott egy másik Élet is jelentkezik, túl minden biológián. Ennek már nincs se kezdete, se vége — mert az örökkévalóságban található. Amikor az  életről beszél, akkor erről a -ról szól (és legtöbbször tulajdonképpen az  is többet lát az élet mögött, mint ‑t, még ha azért Krisztus előtt természetesen sokkal földhöz-‑hoz ragadtabb volt Isten népének is az életfogalma.)
Élet a Fiúban
Sokan szeretnének örökké élni — de legalábbis meghosszabbítani az életüket. Sokféle módszert találtak már ki az emberek. Rengeteg próbálkozás tarkítja írott és íratlan történelmünket. Kétségtelen, hogy egészen a modern időkig a temetkezési szertartások mindig kifejeztek valamiféle folytatási jelleget. Hol határozott túlvilági létbe vetett hitet, hol talán csak mérhetetlen vágyat, de valamiképpen sosem állt meg az ember a sírnál, hanem túl tekintett azon. Kultúráktól és egyénektől függött, hogy reménységgel, vagy éppen félelemmel tekintettek előre.
Valahol benne él hát az emberben a vágy, netán a tudat arra, hogy a halállal még nincs mindennek vége. Kézzelfoghatót azonban hosszú ideig nem tapinthattak a kérdésben. Sokszor halljuk is a lakonikus bizonyítást bizonytalanságunkra: nem tudni, mi van odaát, mert onnan még senki nem jött vissza. Hát, kérem szépen, ez megváltozott 2000 évvel ezelőtt! A Fiú visszajött! Most már kézzel fogható ismeretünk is lehet az igazi Életről! Igaz, másképpen ez nem ragadható meg, bárhogyan is erőlködjön és küzdjön az ember, csak is a Fiúban. Őbenne van Örökélet — nélküle legfeljebb  létezik. Ha nem él Benned a Fiú, ha nincs élő Krisztusod, akkor Életed sincs. Ha szívedet nemcsak a  dobogtatja, hanem Megváltód is, akkor viszont nincs mit aggódnod, nem kell a haláltól félned, mert Örökéleted van!
Gondolatok az ige kapcsán:

 igehirdetésében előkerül a , hogy aki hisz, annak nem szabadna meghalnia. Magyarul a játékot el lehet játszani — de azért nem baj, ha tudjuk, hogy a görögben nem! Mert a biológiai élet és az örökélet egészen más szó.  nincs, csak . Ábrahám (és Luther is, stb.) valóban meghalt. Jézus mégis úgy beszélt Ábrahámról, mint aki él, aki örült, hogy meglátta az Ő napját. (Az élet e két fajtáját tehát hiányolom, hogy nem jelentkezett talán elég hangsúlyosan a prédikációban…  prédikációja viszont épp e különbséget emeli ki.)

A kommentárok előtt két régebbi igehirdetés:

Örök élet	1Jn 5,10b-13.
Az üdvösség „útjai”
A világ sokféle vallása számtalan módot tár elénk, hogyan lehetünk egyre tökéletesebbek, hogyan kerülhetünk egyre közelebb Istenhez.
Buddhizmus
A  szerint az élet telve van gyötrelmekkel, és az elérendő cél a létezés megszüntetése. Mivel azonban e tanítás szerint a lélek halhatatlan, és a halál után újjászületik egy új testben, — ez a reinkarnáció —, a legegyszerűbbnek látszó megoldás, az öngyilkosság nem segít. A sorozatos újjászületések forgásából csak fokról fokra lehet kikerülni: ugyanis azt, hogy miféle élőlény testében születik újjá valaki, a karma törvénye határozza meg. Ha valaki jól és helyesen él, következő újjászületésekor egyre magasabb rendű lényként élhet. Így juthat el az emberi testbe születéshez, ahol aztán további újjászületésekkel egyre magasabb kasztba, társadalmi osztályba kerülhet, míg végül elérheti a nirvánát. De ehhez nagy önfegyelem kell, mert egyre jobban le kell mondani mindenféle vágyról, ki kell ölni mindenféle örömöt, bánatot. Aki pedig nem él a buddhista tanításnak megfelelő életet, az következő újjászületésekor annál alacsonyabb rendű életet nyer, minél súlyosabban vétett az előírások ellen, minél kevésbé tudott önmegtartóztató lenni. — Így végül, ha csak sok-sok újjászületés után is, de mindenkinek van lehetősége, hogy elérje a nirvánát, ahol már semmi vágy, sem öröm, sem bánat nincs. (Természetesen ez egy leegyszerűsített kép.)
Tudomány, scientizmus
Napjainkban is sokfele hódítanak a keleti vallások, buddhizmus, hinduizmus. Emellett az európai kultúrában egy új vallás is megtalálható — a tudomány. A felvilágosodás szellemiségében gyökerezve ugyanis sokan a természet törvényeit választották istenüknek, ezt bálványozzák. E vallás szerint a világ törvényei a tudomány eszközeivel egzaktul leírhatók és feltárhatók, és segítségével az emberiség előtt megnyílik a beláthatatlan fejlődés lehetősége. Így világunk fokról-fokra javítható, jobbítható, tökéletesíthető. A tudomány fejlődésével egyre kevesebb ismeretlen terület marad a természetben, így egyre kevesebb megmagyarázhatatlan jelenség marad, a csodák egyre hátrébb szorulnak, és egyre kevesebb hely marad Istennek, míg végül teljesen feleslegessé válik — mondja a felvilágosodás szellemisége.
Manapság e szemlélet modernebb változata, a  hódít: a tudományos elemeket vegyítik a keleti miszticizmussal, természetfölötti erőkbe vetett hittel. Így a tudomány felszínes, esetleg mélyebb ismerete mellett különleges erők és képességek felhasználása is szükséges ahhoz, hogy az ember egyre tökéletesebb legyen.
Keresztyén jellegű tanítások
Emellett számtalan , a protestantizmusból táplálkozó tanítás ismeretes. A mormonok egy másik kinyilatkoztatásban is hisznek a Biblia mellett. A protestáns ortodoxia a keresztyén tanításhoz ragaszkodik; a pietizmus a kegyes, megszentelt, hívő életben látja az üdvösség elengedhetetlen feltételét. A baptisták szerint a felnőttkeresztség ez a feltétel, míg a Hit Gyülekezete szerint az ún. szentlélekkeresztség és a hit. Van, aki a vallások sokféle keverékéből kiválasztja a neki leginkább megfelelőt, és így lehet panteista, mi szerint a világ minden egyes része magában foglalja Istent. Lehet, hogy azt vallja, hogy mindenki üdvözül — hiszen ez mennyivel vonzóbb. Így nem kell komolyan venni semmiféle bűnt, nyugodtan élhet az ember erkölcstelenül, Isten úgyis megbocsát — hisz ez a dolga, ezért szeret! Van, aki szerint mindegy, miben hiszünk, az a fontos csak, hogy higgyünk valamiben — hiszen ebből meríthetünk erőt, segítséget, vigaszt, kitartást.
Kinek higgyünk?
Hová forduljunk,  Mit fogadjunk el és mitől óvakodjunk? Kérdezheti bárki. Hogyan lehet eligazodni e sok tanítás között?
Ma és János korában
Hasonló kérdésekkel küszködtek már a  is: János apostol élete vége felé, mintegy 50 évvel Jézus halála után sok vallás versengett azért, melyik is az igazi, melyikük tanítása igaz. Sok keresztyénségből kinőtt mozgalom és tanítás látott napvilágot már akkor is. Így van ez azóta is, az  tanúskodik róla, mennyi  folyt az üdvösség kérdése körül. Ma sincs másképp.
Így hát , akik 1900 év távlatából keresünk választ.
János válasza
János szavai  terelik gondolatainkat és figyelmünket, mint az eddigi tanítások.
A járhatatlan út
Felhívja a figyelmet arra az , ami minden más vallástól megkülönbözteti a keresztyénséget. A világ vallásai mind azt tanítják, hogy az ember saját erejéből, a saját cselekedetei révén jut el oda, ami az adott vallásban az elérendő cél — legyen az a buddhizmus nirvánája, a mohamedanizmus paradicsoma, a zsidó kegyes élet jutalmául kapott üdvösség. Ezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy az ember önerejéből éri el Istent.
Jézus óta azonban tudjuk, hogy ez az út járhatatlan! Az ember önerejéből nem képes betartani a törvényt, a kultikus, vallásos rendelkezéseket. Az ember soha nem emelkedhet fel önerejéből Istenez!
A járható út
Csak fordítva lehetséges az Istennel való közösség: ha Isten ereszkedik le az emberhez! Hisz erről szól az : az első emberpár nemhogy elérni nem tudta Istent, hanem még a már meglévő közösségből is kiszakadt bűne miatt. Aztán annyira elhatalmasodott a földön a gonoszság, hogy Isten özönvizet küldött, és csak Noét mentette meg családjával. Ezután megígérte, hogy több özönvíz nem lesz; de az emberi bűn nem ért véget: már Noé fiai sem éltek Istennek tetszően. Aztán Isten kiválasztott egy népet, törvényt adott nekik — de ők újra és újra engedetlenek voltak. Az ember nem képes felemelkedni Istenhez — ezért maga : Fiát küldte a betlehemi jászolba; ennyire megalázkodott, hogy nekünk életünk legyen — helyettünk alázta meg önmagát azzal, hogy bár Fiú volt, emberré lett, sorsközösséget vállalt velünk, vállalta a kínhalált — hogy nekünk ne kelljen meghalni.
Jézus óta tudjuk, hogy az  egyedül a  áldozatában van, ami viszont ; Isten érdeme, nincs benne semmi emberi cselekvés — épp ezért képes örök életet adni.  meggyőződésünk vallja az  kegyelemből, hit által. Sem János, sem Pál , nem óvatoskodik e kérdésben — hiszen minden ezen fordul meg. Nem törődnek azzal, hogy a tévtanítók acsarkodnak ellenük — hiszen az üdvösség a tét. Így hát vallják minden vallással szemben, hogy az  ragadható meg, nem cselekedeteinkkel érjük el. Sőt, a keresztyén tévtanítókkal szemben is állást foglalnak ezzel: üdvösségünk a fentiek értelmében nem azon múlik, mennyire hiszünk, milyen kegyes életet élünk, mennyire ismerjük a keresztyén tanítást, felnőtt‑ vagy gyerekfejjel keresztelkedtünk — hisz ez is mind Isten ajándéka, nem saját érdem!
Kemény beszéd
János  használ:   Nem egyszerűen az mondja, hogy aki nem hisz, nem üdvözül, hanem önmagát zárja ki az életből — pedig már ez is épp elég súlyos ítélet lenne —, hanem azt mondja: egyenesen Istent teszi hazuggá hitetlenségével! Azzal sem finomkodik, hogy ki üdvözül és ki nem:  (1Jn 5,12.) Nem hagy kibúvót, mint sokan szeretnék. Hisz egy-egy beszélgetésben talán mi is jobban szeretjük finoman, burkoltan kifejezni elítélő véleményünket,  megmondani a másiknak: tévelyeg. De Isten előtt állva nincs más lehetőség, vagy mienk a Fiú és életünk van, vagy elkárhozunk!   — mondták sokan Jézusnak — el is hagyták őt. A tanítványoktól meg is kérdezte:   Péter akkor ezt válaszolta:    ezt Péterrel? Bizony, : vagy megmaradunk Jézusnál, akinél az örök élet beszéde, az örök élet található, vagy elveszünk.
Van, aki szerint mindegy, miben hiszünk, csak higgyünk. János e téren sem ismer kompromisszumot:  menthet meg: ha hiszünk abban a bizonyságtételben, amellyel ! Tehát, ha Péterrel együtt tudjuk vallani:   Ha hiszünk a Fiúban, hogy Őt küldte Isten Messiásul, hogy azért született meg Betlehemben, azért gyógyított, tanított, hogy végül a golgotai kereszten bűneinkért meghaljon. Végül Isten maga támasztotta fel a halálból — így tett bizonyságot Fiáról. Egyedül ez a hit az örök élet forrása, az üdvösség kegyelemből, hit által adatott egyedül.
Nem vita — féltő szeretet
, ha kemény szavai miatt azt gondolnánk, vitatkozik a világgal, a tévtanításokkal. Ő nem akarja most meggyőzni a hitetleneket, tévelygőket. Most nem vitázik az ellenfelekkel, hiszen nagyon , Jézus megmondta előre:  támadnak, hitetők jönnek, akik félre akarják vezetni , a hívő keresztyéneket is. Azért használ ilyen kemény szavakat, mert a választottakat, a , el ne pártoljanak a hittől a tévtanítások felé. Mai igénk nem a templom körül állóknak szól, hanem a templom padjaiban ülőknek! Most nem a hitetlenekkel vitázik, hanem a hívőket óvja, inti: .
Ámen

Hazug istenek
en érezhetjük magunkat, ahol már elhangzott a , most becsöppenve a tárgyalásra a következményeit figyelhetjük, . Vannak, akik  a vallomást hitelesnek — vannak viszont, akik  igaznak, megkérdőjelezik, vagy egyenesen hamisnak nevezik —  — a tanút.
Meglepő, hogy János mintegy arról beszél, hogy  van — a bűnnel, hitetlenséggel  Tulajdonképpen úgy is fogalmazhatnánk: a ről van szó — pl. a kegyetlen ítélő , vagy a szenilis, mindent elnéző ; a kicsinyes  vagy a világgal , nemtörődöm hajdani teremtő. Nemcsak nyíltan tagadókról van szó, hanem  is! Vannak, akik elismerik Krisztus Megváltó voltát, de nem fogadják el, hogy emberré lett — vagy annyira ember volt, hogy Istensége csak látszat volt, vagy Isten csak később adoptálta keresztségekor — de elhagyta a kereszten, és ott már csak egy ember halt meg, a feltámadás tehát csupán látszat volt. Ezek a nézetek szemléltetik, hogy az istentagadás, a bűn nem mindig — sőt, általában nem! — látványos attitűdöket jelent, hanem a szív mélyén csendben zajlik, sokszor még maga elől is elrejti tulajdonosa, nemhogy mások elől…
 (bizonyságtétel) — de ezt . A többit a TV továbbítja,  segítségével — ahhoz, hogy a média segítségével mások is részt vehessenek a tárgyaláson, , aztán  kell fordítani — sőt, talán  megy az adás, így dekóderre is szükség van. Mindezt a bonyolult  el, és az , amely Fia által testesült meg és szerzett örök életet.  nem fogható, legfeljebb csak . Az emberi szavak sokszor még kihallhatók belőle hit nélkül is — sokan lehetnek  hit nélkül is —, de az isteni üzenet szintjét nem értik meg. Lehet kutatni a t, első, második, egészen hetedik szintig játszva az üres kombinatorikát a jövőre vonatkozó üzenetet kutatva — de akkor 
Másképpen: egy  felel azért, hogy különböző . Igen ám, de tulajdonképpen maga az ! Hát ezt  a memóriába, és indítja el?! Ez ugyanúgy lehetetlenség, mint ahogyan  báró is csak a mesében tudta magát saját hajánál fogva kihúzni a mocsárból. Bizony, a számítógépben is van egy olyan memóriarész, ami kikapcsolás után is megőrzi tartalmát. Ez a rész felel azért, hogy betöltse a megfelelő operációs rendszert: a BIOS. Mondhatnánk: ez felel meg a hitnek, amely képes arra, hogy megfelelő dekóderhez juttasson — nélküle azonban az egész gép használhatatlan ócskavas. Ahogyan … Ezzel összhangban áll, hogy , nem a hitetleneknek.  A hitetlenek felé más(fajta) bizonyságtételek szólnak.
Bizonyságtétel és bizonyíték
Zsidó álláspont   — János a  hozza pár verssel korábban: hárman tanúskodnak: a . De még ennél is fontosabb, hogy  Az  ezért  alapszik, hanem Isten bizonyságtételén! Veszély az is, ha gőgösen emlegetjük az üdvösségünket — de az is, ha Istent hazuggá téve nem hiszünk bizonyságtételében!
 — először is azzal, hogy ; végül azzal, hogy . Lehet ez ellen hadakozni, lehet látszólag logikus érvekkel cáfolni, de valójában senki nem tud túllépni azon, hogy  Jézus tulajdonképpen , hanem egyszerűen csak az Írások alapján rámutatott az igazságra, ill. rámutatott tetteire (de ha igazolásként követelték, akkor nem adatott más jel, csak Jónásé!)
 tehát  Isten létére — de éppoly ; tette ezt ugyan az egyház (főleg a középkorban), de ma már mi is csak  az érveken.  tartott egy előadást 1927-ben  címmel. Ebben többek között nagy hévvel cáfolja a különféle istenérveket, és hangoztatja, hogy ezek nevetséges volta miatt nem keresztyén. Amúgy érdekes, hogy ateisták erre az ősrégi, majd 75 éves előadásra hivatkoznak (pl. ateista honlap), mintha a filozófia megrekedt volna, és nem kérdőjeleződött volna meg alapvetően a pozitivizmus érvényessége…)
Mindenesetre én is  hez abban az értelemben, hogy amit ő felsorol, az tényleg mind olyan, ami miatt én sem vagyok keresztyén. Mert egyrészt hiába az érvekre hivatkozás, hiába tagadja, nagyon is komoly hit húzódik meg az ilyen racionalizmus köntösébe bujtatott gondolatok mögött, másrészt . Sajnos keresztyén körökben is nagy a homály, és , lényege. Rengetegen arra hivatkoznak, hogy hát … Sokan csak … Vannak, akik addig már eljutnak, hogy a . Azok már kevesen vannak, akik kiindulópontnak Jézust, és főképp  jelölik meg.
János szerint maga a hit az istenbizonyíték. Isten maga teremti még a hitet is bennünk, és ilyen módon hit által önmagát bizonyítja nekünk. Hiszen nem szabad elfelednünk azt sem, hogy  mit mond a hitről — és  ezt tekintette tulajdonképpen definíciónak:  (Saját fordítás.)

Örök élet
A hit azonban nemcsak bizonyítékot jelent — hanem örökéletet is! 

Nem véletlen, hogy az Újszövetség nem  beszél, nem  szerepel, nem a puszta  biológiai létezés — hanem az  van szó, a -ról! Ez nem egyszerűen azt jelenti, hogy se vége se hossza — hanem sokkal inkább azt, hogy , nincs e világ keretei közé préselve. Születéstől halálig terjedő, sírkőre véshető behatároltsággal rendelkező  Emiatt az időtlenség miatt érvényes az, hogy az örökélet nem egyszerűen a halál után a  meghosszabbítása, ami majd egyszer ránk köszönt — hanem , hogy aztán a feltámadás  (nem a karóránk fogja mutatni!) teljes valóságában is a miénkké legyen.
Ezt az örökéletet hirdeti az evangélium, melyben Isten maga tanúskodik. 
Ámen

Kommentárok:

:
„1Jn 5,1-13.
E helyen az apostol a hitről, mint az istenfiúság kritériumáról beszél. Az istenfiúságból következik, hogy Isten parancsait meg kell tartanunk. Ezek nem a félelmen alapszanak, mint az Ószövetségben, hanem a szereteten. Ezért mondja az Úr: ‘Az én igám édes és az én terhem könnyű’ (Mt 11,30). Az Ószövetség megismertette a törvényt, de megtartásához erőt nem adott. Ezzel szemben az Újszövetség kegyelmet is ad. — Hitünk legyőzi a világot — ebben a kijelentésben az apostol valószínűleg egy megtörtént esetre utal, amikor a keresztények hitükben olyan tudásra tettek szert, hogy maguk űzték ki a téves tanítókat az egyházból. De ha nem is történt ez meg, a vértanúk halála mindenképpen a hit diadala.
Krisztus az Isten Fia. Erről tanúságot tesz a víz, a vér és a Lélek. Vannak, akik arra a vízre gondolnak, amely Jézus oldalából a vérrel együtt folyt ki, Jézus valódi emberségének bizonyságául, a dokéták tanításával szemben. A Jézus oldalából kifolyó vér Jézus emberségét tanúsítja. A csodák viszont, amelyek halálával kapcsolatosak, istenségét igazolják, és hitet ébresztenek, ahogy a százados szavai tanúsítják: ‘Ez valóban Isten Fia volt’ (Mt 27,54). A Lélek a Szentlelket, a harmadik isteni személyt jelenti, aki tanúságot tett Jézusról a keresztség alkalmával és pünkösdkor. — Örök életet adott nekünk az Isten, amikor Jézus víz és vér által jött. Tudniillik a Jézus oldalából kifolyó vízben és vérben a hagyomány a kegyelem eszközeit látta, elsősorban a keresztséget és az Oltáriszentséget. — A 7. és 8. versek közé vannak a latin fordításban beszúrva a Szentháromságra vonatkozó szavak: ‘a mennyben: az Atya, az Ige és a Szentlélek és ez a három egy. És hárman vannak, akik bizonyságot tesznek a földön.’ Ez egyetlenegy görög szövegben sincs meg, sőt még a Szent Jeromos-féle fordítás régebbi példányaiból is hiányzik.”

:
„1 Ján 5,10
A görög szerint: a ki nem hisz az Istennek stb.
1 Ján 5,10
A hivő ragaszkodik az Isten bizonyságtételéhez, a hitetlen hazugnak tartja Istent, mivel az ő bizonyságát elveti, azon véleményben lévén, hogy Isten hamisság mellett is tehet bizonyságot.
1 Ján 5,11
Az isteni bizonyságtétel czélja, minket meggyőzni arról, hogy nekünk Isten az ő Fiában örök életet adott.”

:
„1 Ján. 5,6–12. Az ‘istenbizonyíték’.
Isten Fia, Jézus Krisztus, a világ üdvözítője (6). Az (aor.) az időben történt megjelenésére utal: a Megváltó nem mitikus, időtlen figura, hanem konkrét történelmi személy. A vér említése: Krisztus valóságos ember voltának és kereszthalála üdvözítő hatalmának hangsúlyozása a doketizmussal folytatott vitában. A tévtanítók szerint a ‘vér’-nek, az ember Jézusnak nincs köze megváltásunkhoz. A pneuma-Krisztus rajongói elutasítják a testté lett igét. Ez a doketikus krisztológia legszorosabban összefügg a dualisztikus anthropológiával, mely lebecsüli mindazt, ami testi életünkkel összefügg, és ezért etikailag érdektelen.
A testté lett Krisztusról a tesz bizonyságot, aki az igazság (6). A Lélek és igazság elválaszthatatlanságáról a jellegzetes jn-i kifejezés: (Jn 16:17) tanúskodik. Az igazság Lelke pedig Jézusra, a valóságos emberre vonatkozik, tanúskodva az ő valóságos istenségéről. Az ó‑egyház szentháromság tana lényegileg a páli és jn‑i theológia kibontása, ha megfogalmazása magán viseli is a korabeli filozófia jegyeit.
A Lélek Krisztus-bizonyságának közege az apostoli igehirdetés és a . A 8. versben szereplő és , minden valószínűség szerint, a keresztségre és úrvacsorára utalnak (vö. Jn 3. és 6. rész).
A Szentlélek bizonyságtétele: az Isten martyriá-ja (9), melynek tartalma a (11). Kicsoda bizonyítja, hogy Jézus az Isten Fia, a világ üdvözítője, hogy az Istenről való keresztyén beszéd igaz? A Biblia megbízhatóságára vonatkozó történeti adatok e tekintetben éppen olyan tehetetlenek, mint az ún. kozmológiai, ontológiai és morális istenbizonyítékok, vagy a Jézustól követelt jelek. Az egyetlen ‘istenbizonyítékot’ maga Isten szolgáltatja kijelentésében. Ő bizonyítja meg bennünk, hogy az apostoli igehirdetés nem szubjektív képzelgés, hanem valóság és igazság. Az Isten martyriáját a  fogadja be (10), amely nem az ember eleve meglevő képessége, hanem a Szentlélek kegyelmi ajándéka. A bibliai  nem az ember lelki életéhez, hanem a (vö. Gal 3:23). Maga 
A hit, mint ‘istenbizonyíték’, Istennel való közösség: örök élet (11–12). Az örök élet Jn-nál – akárcsak Pálnál a dikaiosyné – nem jövendőbeli, hanem jelenvaló kegyelmi ajándék (vö. Róm 6:23). Isten örök életet adott (perf.) nekünk és ez az élet az ő Fiában van (praes.), akié a Fiú, aki Jézust Krisztusnak vallja, ‘echei tén zoén’ (12). Az örök élet nem a síron túli – feltételezett – továbbélés, hanem Istennel való közösség a szeretetre kötelező Krisztus-hitben. Ennek a közösségnek, az életnek, azonban még jövője van: 3:2.
1 Ján. 5,13–15. A bizalom imádsága.
A levél, tehát a jn‑i igehirdetés, célja annak tudatosítása, milyen nagy szeretetet adott nekünk az Atya (3:1; vö. 1:3 és Jn 20:31); a gyülekezet tagjaiban, mely a hitben az övék (13). A Krisztushit nemcsak az örök életre, hanem éli. A gnózis a hit jövőjét tagadja, az üdvöt kizárólag a jövőtől váró apokalyptika pedig a jelenjét üresíti meg. Jn itt is kétfrontos harcot folytat, s egyformán hangsúlyozza a jelen teljességét és a jövő reménységét.
A már élt örök élet a -ban, bizalomban nyilvánul meg, amely nem csupán az ítélet napján megállásra, de a is vonatkozik. feltétele: az . Az ő akarata az, hogy higgyünk a Krisztusban és szeressük egymást (3:23), vagyis az őbenne maradás (vö. Jn 15:7). Az, hogy Isten ‘mindent megcselekedhet, feljebb, mint ahogy mi kérjük vagy elgondoljuk’ (Ef 3:20), semmit sem vesz el annak érvényéből, hogy imánk meghallgatása összefüggésben áll a mi Istenre hallgatásunkkal, az evangélium befogadásával és az új parancsolatnak való engedelmességünkkel. A imádkozás (Jn 16:13 skv.) nem a ember kívánságainak teljesítését kéri. Ennek meghallgatására nincs ígéret! (Jak 4:3).
Azzal lett teljessé közöttünk a bizalom, hogy tudjuk: amit kérünk, az ( 15). Akié az Isten (2:23) és az élet (5:12), az már megkapta, amit kért. ‘Hogyne ajándékozna nekünk mindent vele együtt?’ (Róm 8:32.)”

:
„6. PECSÉT A BIZONYSÁGTÉTELEN (5,5-12)
Mi ez a hit, amely legyőzi a világot? Az apostol visszamegy a legősibb, legprimitívebb hitvallásra: ami annyit jelent: hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia. Ez éppen elég a gnosztikus eretnekséggel szemben, amely azt tanította, hogy Krisztus, ez a magasrendű csupa-szellemlény, csak a megkereszteltetéskor egyesült a názáreti Jézussal, és a kereszten elhagyta őt, úgy, hogy Krisztus, az Isten Fia, nem halt meg a kereszten. Ezzel szembe állítja a valóságot, a történeti tényt : Isten Fia a názáreti Jézusban testesült meg, benne az ember és Isten teljes és elszakíthatatlan egységet alkotott, mind a megtestesülés, mind a kereszthalál és feltámadás az oszthatatlan istenembernek, Jézus Krisztusnak az aktusa.
Mi ennek a bizonysága? Emberi bizonyságigény szerint két vagy három tanúnak kell megszólalnia. Isteni szerint egy is elég, ha maga Isten adja. Az apostol most azt mutatja meg, hogy nekünk is megadatott. Az emberi három bizonyságban. Ez a három: a Lélek, a víz és a vér. Első a Lélek, az őskeresztyénség boldog pünkösdi tapasztalása. A Krisztus személyéből kiáradó és a hívőt betöltő Lélek tesz közvetlen bizonyságot (a Szent Lélek belső bizonyságtétele) arról, hogy a názáreti Jézus Krisztusban Isten egyszülött Fia testesült meg, halt meg és támadott fel. Ehhez a bizonyságtételhez még kettő járult: a víz és a vér, a keresztség és úrvacsora sákramentuma. Mind a kettő ugyanazt mondja, amit a Lélek (ez a három egy): Jézus Krisztus, a történeti istenember, testesült meg, halt meg és támadott fel, mert a keresztség és úrvacsora sákramentuma a Jézus Krisztus halálának és feltámadásának a jelképe, s a benne elvett újjászületésnek, bűnbánatnak és örökéletnek a záloga. Ez a történet hármas bizonyságtétele.
A hetedik vers után egy érdekes szövegkiegészítés történt. Ennél a pontnál: ‘mert hárman vannak, akik bizonyságot tesznek’ ezt a betoldást iktatták be: Ez az ún. [= jánosi betoldás]. Először 4-dik század vége felé bukkan fel — a régi és kipróbált kéziratokban nincs meg. Így került bele a Vulgatába, s közvetlenül a reformáció előtt szúrták be egyes kéziratokba. Úgy érezték, hogy a Szentháromságról szóló ezt a bizonyságtételt nem szabad elejteni. aztán az 1522-iki Újtestamentum kiadásába felvette. E kiadás alapján dolgozott s így került bele az ő bibliafordításába, onnan a mienkbe.
Ez az emberi bizonyságigény szerinti tanúságtétel. Ez a hármas: a Lélek, a víz és a vér. De van egy másik is, amely az Isten igénye szerinti. Ez csak egy. Istentől több nem kell.
Az Isten bizonyságtétele, amelyet Ő ad magáról, az, hogy Ő a Jézus Krisztusban, az Ő Fiában örökéletet adott nekünk. Ehhez más bizonyság nem kell. Mint ahogy az embernek nem kell bebizonyítani: te élsz, mert az élet közvetlenül bizonyos és minden bizonyítékon felülálló alapfunkció, éppúgy, mint a lét, úgy annak, aki örökéletet nyert, mert hitt az Isten Fiának nevében, nem kell semmi más bizonyíték, mert akié a Fiú, azé az élet. Akiben megvan a Fiú — azaz hisz benne —, annak nem lehet megcáfolni, hogy neki örök élete van; aki nem hisz benne, azzal nem lehet elhitetni, hogy örökélete van, mert nem is lehet örökélete. ‘Akiben nincs meg az Isten Fia, az élet sincs meg abban.’
ÖSSZEFOGLALÁS. ELKÖSZÖNÉS (5,13-21)
Ezeket azért írta, hogy tudják meg, tudatosodjanak meg benne, hogy örök életük van. Nekik írta, akik hisznek az Isten Fiának nevében (személyében); tehát nem tanítja, nem téríti, nem megnyerni akarja őket — ők már hívők, s erősíti abban, amit bírnak.
Rámutat arra, milyen kincset, milyen lehetőséget bírnak az imádságéletben. Ha valaki komolyan veszi azt, hogy ő Istentől született, tehát Istennek édes gyermeke, szinte beláthatatlan lehetőséget lát az imaéletben. Nem sokat foglalkozik a szerző azzal, hogy Istennek és az imádkozónak akarata hogyan hangolódik össze; az igazi hívő csak ‘Isten akarata szerint kér’, s ha valamiről kiderül, hogy nem Isten akarata, azonnal elejti. De azt a nagy lehetőséget, fehér lapot, amit a hívő bír, Isten és a Jézus Krisztus ígéretei alapján, helyesen kell felhasználni. Egyik legszebb és a testvéri szeretet mélyéről fakadó felhasználás, amikor vétkező felebarátunkért imádkozunk. (Megvannak a kéréseink, amelyeket kérünk Tőle.) A vétkező testvért még jobban kell szeretni s imádkozni kell érte. Itt az író különböztet halálos és nem halálos bűn között. Tulajdonképpen minden igazságtalanság bűn, s minden bűn a halál követe és szolgálja; de egészen más a helyzet olyan embernél, aki határozottan, tudatosan megtagad és elszakít minden Istennel való közösséget, és az isteni törvényt valami életbe-vágóan fontos ponton tudatosan, szántszándékkal, szabadon megtöri. A másik, mikor a gyarló ember elesik, de bánja bűnét, és szeretne megszabadulni. A esetében megteheti a keresztyén ember, hogy a megátalkodottat Isten igazságának átengedi.
Végül állapít meg. 1. Az Istentől született ember nem vétkezik, halálos bűnt nem követ el. (Ha elkövette, nyilvánvaló, hogy nem született Istentől.) Az Istentől született ember ura és feje: Krisztus, aki szintén Istentől született, megőrzi a gonosztól. A végső elbukástól, a kegyelemből való kieséstől. 2. Akik Istentől vannak, azok elszakadtak a világtól és szembeállnak vele. A világ a gonosz prédája és színtere. A keresztyén emberben Krisztus, tehát élete centruma és minősége a világon kívül esik, s azzal ellentétes. Nem keverhető tűz és víz. 3. A harmadik pedig az, hogy a megromlott és veszendő világból van menekvés a Krisztus által. [Szabad a kijárat — latin]. Az Isten Fia eljött és értelmet adott, hogy megismerjük az igazat és hogy mi az Igazban, az Ő Fiában vagyunk. Ez az igaz Isten az örök élet. Az ‘ismeret’ itt nem intellektuális funkció, hanem Isten lényének személyes tapasztalásban megragadása. Az ‘igaz’ Isten (az, Aki valóban az, s nem látszat vagy kitalált Isten) — az örökélet. Az ismeri, aki belsőleg egyesül vele, aki belőle való. Hogyne volna akkor ez az ismeret tényleg örökélet! És hogyne intene utolsó szavaival is a hamis, a hazug, a látszat és álistenektől, a bálványoktól!”

:
„Tehát nincs okunk arra, hogy ne fogadjuk el Krisztus személyéről. Ha elfogadható megfelelő bizonyíték esetén (5Móz 19:15), akkor Isten bizonyságtétele ezért szintén el kell fogadni, Valószínű, hogy itt János már egy új gondolatot vezet be, melyet így lehetne megfogalmazni: ‘Itt van tehát Isten bizonyságtétele Fiáról (amit el kell fogadnunk, mert olyan nagyszerű).’
De mielőtt János konkrétan kifejtené Isten bizonyságtételének tartalmát (az 1Jn 5:11-12-ben), tesz egy bátorító megjegyzést, hogy ti. e bizonyságtétel elfogadása megmarad abban, Minden hívőben Isten igazsága. Ám (vö. 1:10). János előtt nem volt harmadik választási lehetőség. Az ember vagy hisz, vagy kétségbe vonja Isten szavahihetőségét.
Ezután János visszatér a tartalmára, mely így hangzik: (vö. 5:13, 20),  A 2:25-26 fényében (lásd magyarázatok ott) János állítása Isten bizonyságtételéről feltehetőleg bizonyos antikrisztusok tanítása ellen irányul, akik azt vallották, hogy az olvasóknak valójában nincs örök életük Isten Fia által. De Isten közvetlenül kimondta, hogy ő pontosan az örök életet adta Fiában. Ha valaki ezt tagadja, hazugnak nevezi őt.
János, hogy hívő olvasói hogy örök életük van (vö. 12, 20. v.). Az ‘ezt’ kifejezést gyakran helytelenül úgy értelmezik, hogy az egész levélre utal. De hasonló kifejezések találhatók a 2:1, 26-ban is, ahol a közvetlenül megelőző témára vonatkoznak, mint itt is. Amit János most leírt Isten bizonyságtételéről (5:9-12), annak az a célja, hogy biztosítsa olvasóit arról, hogy az antikrisztusok bármit is állítanak, a hívőknek örök életük van. Valójában az ember üdvbizonyossága mindig alapvetően és elégségesen Isten közvetlen neki szóló ígéreteire épül. Más szóval az üdvbizonyosság Isten bizonyságtételén alapul.
A legtöbb görög kézirat hozzáteszi a mondathoz: ‘és hogy higgyetek az Isten Fiának nevében’ (Károli). Lehet, hogy ez az állítás fölösleges ismétlésnek tűnt egyes másolóknak vagy szerkesztőknek, és ezért hagyták ki a kéziratból. De valójában előkészíti a talajt az itt következő imádsághoz. János itt kéri a folyamatos hitet Isten Fiában azok számára, akiknek már örök életük van őbenne. Az imádság is ugyanabban az Isten Fiában való bizalom kifejezése (lásd magyarázatok a 3:23-nál).”

:
„Amikor valaki nem fogadja el az Ő  tett bizonyságtételét, Isten megpecsételi az igazságot azzal, hogy adja az embernek a Szellem Másrészt viszont, ha valaki nem hisz Istenben, Ő Fiáról. Az emberek azt gondolják, hogy elfogadhatják vagy elvethetik Isten Krisztussal kapcsolatos bizonyságtételét, de János tudomásukra hozza, hogy annak elutasítása azt jelenti, hogy Istent becstelenséggel vádolják.
János most összefoglalja a keresztyén üzenetet: Micsoda hatalmas igazságok ezek, éspedig hogy Isten örök életet adott az embereknek, és hogy az a forrása.
Ebből a következtetés elkerülhetetlen. Akié A tanulság félreérthetetlen. Örök élet nem található nevelésben, bölcseletben, tudományban, jó cselekedetekben, vallásban vagy a gyülekezetben. Hogy valakinek legyen, övének kell Másrészt viszont, vagyis nincs igazi élete. Az élet elválaszthatatlan Jézus Krisztustól.
F) Bizonyosság az Ige által (5,13)
Elérkeztünk most a levél összefoglaló részéhez. János világosan megfogalmazza, miért írta az előző szakaszokat. Azért, hogy azok, Ha hordozod azoknak jegyeit, akik Isten gyermekei, hogy beleszülettél Isten családjába. Ez a vers egy másik drága igazságot is tanít, éspedig, hogy az üdvbizonyosság Isten Igéjén keresztül van. János azért írta ezeket a dolgokat, hogy az emberek Más szóval, a Szentírást azért írták, hogy azok, akik hisznek az Úr Jézusban,  lehessenek, hogy meg vannak váltva. Nem kell, hogy reméljék, találgassák, érezzék vagy tapogatózzanak a sötétben. Nem el-bizakodottság, ha valaki azt mondja, hogy meg van váltva. János a lehető legvilágosabban megállapítja, hogy azok, valóban az Úr Jézusban, ”

:
„HITELES TANÚK
1Jn 5,6-12
A Jn 8,17 szerint két tanú szükséges bármely tanúságtételhez. Sőt a 4Móz 35,30; 5Móz 17,6 azt mondja, hogy két vagy három tanú kell, egy nem elegendő. Ezt használja fel a szentíró a gnosztikusok állításának cáfolatára, akik azt mondták, hogy megkeresztelése alkalmával szállt le Jézusra a mennyei Krisztus, s mielőtt meghalt volna a kereszten, már el is hagyta, s csak az ember Jézus halt meg, vagy valaki mást feszítettek meg helyette. Elégtelen állítás, mondja János, mert nemcsak víz által jött, hanem víz és vér által. Ebből érthetjük meg annak az eseménynek az üzenetét is, hogy midőn a katona a meghalt Jézus oldalába döfte lándzsáját, vér és víz jött ki a sebből (Jn 19,34). Az elsőnek említett vér adja értelmét annak, ami végett a víz keresztségét is felvette, de nem a Fiúságot vette fel akkor, az kezdettől fogva megvolt (Jn 1,1 k). A több hiteles szemtanú szavában a Lélek tesz Róla bizonyságot; a Szentlélek pedig az igazság, azaz Isten maga (Jn 4,24). A 2Kor 3,17 szerint ‘az Úr pedig a Lélek’. E nyomokon alakult ki a 4. századra a Szentháromságtan, s került az ÚSZ latin szövegébe a jánosi részmondat (Comma johannaeum), hogy hárman vannak, akik bizonyságot tesznek ‘a mennyben, az Atya, az Ige, a Szentlélek, és ez a három egy, és hárman vannak, akik bizonyságot tesznek a földön’, s következik a görög alapszöveg: ‘a Lélek, a víz, a vér; és ez a három egy’. Kétségtelenül későbbi a közbeiktatott többlet, s az is látható, hogy akkorra eltűnt a gnózis, felszívódott más tévtanításokba, s az egyházatyák már nem értették az ige gnózisellenes élét. A történetkritikai vizsgálódás nyomán ma jobban értjük az ige eredeti szándékát, mint a korai katolikus egyház. Ezért is becsüljük az ige értelmét feltáró tudományos fáradozást. Visszaélés az igével, ha csak jelmondatok gyűjteményének vesszük.
Önkritikus megjegyzése a szentírónak, hogy elfogadjuk ugyan emberek tanúságtételét, de Isten bizonyságtétele nagyobb. Ugyanakkor Isten bizonyságtétele emberek hiteles tanúságtétele útján szólít meg. Aki pedig hisz az Isten Fiában, az birtokolja Őt, abban megvan ez a bizonyságtétel (vö. 2,23: ‘Aki vallja a Fiút, azé az Atya is’, szó szerint: az ‘bírja’ Őt). Az indoeurópai nyelvek mondatszerkesztése a birtoklás kifejezésére félreértésekre adhat okot, mintha mi rendelkezhetnénk azzal, amit birtoklunk, pedig a héber-arám nyelvi háttérből tekintve, ami, aki bennünk van, az birtokol minket, azé vagyunk, Ő az életünk Ura. Az állítás tenorja itt az, hogy aki nem az ige valóságos testet öltése szerint hisz Jézus Krisztusban, az elveszíti Őt, nincs köze Hozzá, sőt hazuggá is teszi Istent, mert elvitatja Jézustól azt, amivel az Atya felruházta Őt, s el is mondja Róla bizonyságtételében. Egész életünknek más irányt szabott, midőn átmentünk a halálból az életbe (3,14). Fiában, kegyelemből, ily módon adott nekünk örök életet. Akié a Fiú, azé az élet, akiben nincs meg az Isten Fia, az élet sincs meg abban. Így lehetünk és vagyunk Krisztusé, s van Őbenne életünk. Nem vagyunk többé a halál fiai.
ÉLET ÉS HALÁL MEZSGYÉJÉN
1Jn 5,13-17
Jézus Krisztus Fiúsága kezdettől fogva megvolt, nem későbbi ráruházás, annak ellenére, hogy értünk valóságos emberré lett. A történeti Jézus tehát örökkévaló Fiú is, és ilyen értelemben Krisztus, azaz Messiás Ő, aki Úrrá tétetett mindeneken, s életünk Ura is Ő. Az, hogy az Ő ‘nevében’ hiszünk, megtelik valóságos tartalommal. Nevei, mint tisztségek, közlik velünk mindazt, amivel az Atya elküldte, felhatalmazta Őt. Kijelentése egyben létszerűen ad új értelmet életünknek. A gnózis elmosta, elködösítette e karakteres vonásokat, a kijelentés visszaadja, egyúttal lelkünkre vési Jézus isteni és emberi vonásait. Őbenne van bizonyosságunk tehát, hogy örök életünk van. Szabad, sőt szükséges mindezt újból fölfedezni, határozott ismeretre jutni felőle és örvendezni felette. A Szentháromság önközlését befogadó hitünk az Ő akarata szerinti imádságra késztet, abban a bizonyosságban, hogy bármit kérünk, megadja nekünk. Az ‘akarata szerinti’ és a ‘bármit’ egymást egészíti és igazítja ki, egyik teljesíti ki a másikat, nem annyira korlátozó értelemben, mint inkább jó irányt szabó, felszabadító, cselekvésre késztető biztatásként. Mert az imádság minden cselekvés közül a leghatékonyabb és egyéb tevékenységeket is hordozó, megelőző és megkoronázó aktivitás.
Testvér is követhet el ‘halálos bűnt’? A történeti megértés egy lépéssel megint előzze meg a dogmatikus következtetéseket. A levélbeli előzmények ismeretében testvér akkor követ el halálos bűnt, ha Jézus Krisztus ‘neve’ teljességét kezdi kétségbe vonni, mert gnosztikus tanítások útvesztőjébe tévedt. A 2,18k ezt nemcsak halálosnak, de antikrisztusinak is bélyegezte. A gnózissal folytatott vita és a frontok megmerevedése oly fokú lett az ősegyházban, hogy az atyák kevés lehetőséget láttak a gnosztikusok kijózanodására. Ha tehát a Fiú teljes ismeretében adatott élet, akkor a Fiú tisztbeli lefokozása halált von maga után. Ez a halálos bűn, amiről levelünk most beszél, nem veendő egy kalap alá a Lélek elleni káromlással, ami nem bocsáttatik meg. Az időben korábbi válfaj arra a vádra vonatkozott, hogy Jézus az ördögök fejedelmének hatalmával űzi ki az ördögöket (Mt 12,24kk par). Közelíti e mostani esetet a Zsid 6,4; 10,26kk s némileg hasonlít a Gal 1,6kk ‘más evangélium’-ához. Most azonban már nem a júdaizmusban történt vagy lehető visszaesés az égető probléma. S ámbár minden gonoszság bűn, van nem halálos bűn is. Ezt hangsúlyozza a szentíró. Ezért nem hiábavaló könyörögnünk a vétkezőért, hogy megmentessék. Ha ‘valaki’ imádkozik érte, életet ‘fog’ adni annak, aki nem halálos bűnt követett el. Nyilván Isten ad majd életet neki, de a biztatás azt is magában foglalja, hogy az imádkozó ad életet a vétkezőnek, azaz életet közvetít, mikor életet ment (vö. Jak 5,19k). Nem hallgatunk el lényeges dolgokat, de túl kell jutnunk azon, hogy csak beszélünk róluk. Az igében történnek általunk szabadulások. Az ige nemcsak szó, ha-nem esemény. Körülöttünk helyreigazodnak, gyógyulnak az emberek. Ne adjuk alább, mert nem beszédben áll az Isten országa, hanem erőben (1Kor 4,20).”

:
„(b) Tanúságtétel: A Fiú víz és vér által jött (5,6-12). Két irányba bővül az az állítás, hogy a hit az örök élet forrása: 1) a hitnek tartalmaznia kell azt, hogy Jézus víz és vér által jött; 2) a Fiúban való hit magának Istennek a tanúságtételén alapszik. Jn 1,31-32-ben Ker. Ján. tanúskodott arról, hogy Jézusnak preexisztens Fiúként való kinyilatkoztatása a Lélek rászállásához és a keresztséghez kapcsolódott. (1Ján 5,7 utal arra a tanúságtételre, melyet a Lélek tett.) Jézus elküldetése a Lélek határtalan ajándékával áll kapcsolatban (Jn 3,34; 7,38-39). A szakadárok talán a vízzel (keresztséggel) és nem a vérrel (keresztre feszítéssel) hozták kapcsolatba az üdvösséget és a Lélek eljövetelét. A Jn 19,35-tel talán ezért egészítették ki az evangéliumot, hogy hangsúlyozzák: a Jézus halálával kapcsolatos ezen meggyőződés egészen a Szeretett Tanítványig vezethető vissza. A negyedik evangélium vitáiból származik az az állítás, hogy Jézus igazi tanúja Isten. Tanúk egész sorával szembesíti azokat, akik elutasítják Jézusnak az Atyával való kapcsolatáról szóló tanúságtételét (vö. Jn 5,31-40; 8,14-19). Az evangélium számos szakasza beszél azokról a módokról, ahogyan a hívőről elmondható, hogy ‘tanúságot hordoz magában^’. Isten a felelős azért, hogy az ember hittel válaszoljon Jézusnak (Jn 6,44; 10,3-4). A közösségben lakozó Lélek/Vigasztaló tanúként szolgál (Jn 14,16), és képessé is teszi a közösséget, hogy tanúságot tegyen a világ előtt (Jn 15,26-27). A negyedik evangéliumon végigvonul az a téma, hogy a Fiú azért küldetett, hogy életet adjon azoknak, akik hisznek (pl. 3,36; 5,24.26; 6,57; 20,31).
Egyes latin szövegtanúk az 1Ján 5,7-8-at kibővített formában tartalmazzák: ‘mert hárman tanúskodnak a Lélek, a víz és a vér, és ez a három egy’. Ez a kibővített olvasat, az ún. ‘jánosi comma^’ a Kr.u. IV. sz. vége előtt nincs hitelesítve. A VIII. sz.-ban kezd megjelenni a Vulg. spanyol eredetű kézirataiban és a Vulg. néhány karoling másolatában, bár az 1200-as évekig ez a kiegészítés több kéziratból hiányzik, mint ahányban benne van. A Vulg.-ban való jelenléte következtében van benne görög fordítása az Erasmus által szerkesztett harmadik gör. ÚSz-ben (1522), ahonnan bekerülhetett (1633), a KJV-be és a Rheims‑i fordításba. A mai szövegkritikusok egyetértenének Erasmus ítéletével, miszerint ez a latin olvasat nem képviseli az 1Ján görög szövegének eredeti változatát, hanem a III. sz.‑i egyházatyák által hitelesített teológiai hagyományt követ (Ciprianus: CC 3. köt., 254; Ágoston: II.22.3; PL 42. köt., 794-795), mely ehhez a szöveghez és Jn 10,30-hoz folyamodott, hogy szentírási bizonyítékkal szolgáljon a Szentháromság személyei egyenlőségének és egységének ortodox dogmájához. (Ld. még a Szentszék deklarációját: 135-136 [1897]; DS 3681-3682 [19271.)
A levél az evangéliumra és a bizalomról szóló kiegészítő mondások gyűjteményére emlékeztető befejezéssel zárul. 13. Vö. Jn 20,31. Az előzőtől eltérően 1Ján 5,13 azt feltételezi, hogy az olvasók valóban hívők. A 13. vers vezeti be a bizonyosság témáját, mellyel majd a hátralévő mondások foglalkoznak.”

:
„Jézus a Krisztus
5,1—12

A szakasz összefoglalása szinte az egész levélnek. A szerző nem tud úgy ismételni, hogy tovább ne lépne vagy mélyebbre ne hatolna. Itt is ez történik. Megfigyelhetjük előbbi gondolatok visszatérését, a levél vonalvezetésének köröző mozdulatát és a kapcsolódó új mondanivalót — tömör, hitvallásszerűen fogalmazott mondatokban. Olyan záróakkord, melyben az előző motívumok megszólalnak, s új variáció is belecsendül a hatalmas erővel zúgó befejezésbe.
…
Isten történeti tanúságtételének elfogadása a Krisztus-hitben történik meg. Aki hisz Jézusban, az Isten kinyilatkoztatójában és a világ Üdvözítőjében, az a szívébe zárta Isten egykori és máig is ható tanúságtételét Krisztusról. E mondatban nem arról van szó, hogy a hivő ember lelke mélyén megszólal Isten hangja, hanem arról az előbb említett meggyőző erőről, melyet Krisztus élete, földi munkája képvisel. Ezt nevezte János Isten tanúságtételének, s ezt sajátítja el a keresztyén ember a Krisztus-hitben. (Az eredeti szöveg szó szerint így hangzik: Isten ‘tanúságtételét bírja saját magában’.) A hitben maradandó birtokunk Istennek ez az egykori tanúságtétele Jézus Krisztusról, az ő Fiáról.
 Az előző mondat folytatásaként itt sem a Szentlélek belső bizonyságtevésére kell gondolnunk, hanem Istennek Krisztus életművében adott meggyőzésére. Istent hazudtolja meg, aki nem hajol meg az igehirdetésből elénk táruló Krisztus-esemény meggyőző ereje előtt. A mondat éle a gnosztikus tévtanítók ellen irányul, akik nem hitték, hogy a názáreti Jézus életében és halálában Isten üdvözítő munkája ment végbe.
Az egész vers éles szembeállításával nem elítélni akarja a hitetleneket, hanem Krisztus mellett való döntésre, hitre hív. A hit nem más, mint visszhang, felelet Istennek arra a bizonyító vallomására, melyet Jézus Krisztus földi működése magában foglal. A keresztyén hitben így lesz a múltbeli üdvtörténeti esemény, teljes meggyőző erejével. Kétségtelen, hogy János azért is különösen közel áll a modern emberhez, mert a keresztyén egzisztenciális gondolkozás úttörője, első, és az Újszövetségben kizárólagos, képviselője. Számára sűrűsödik össze minden: Isten üdvözítő tette Jézus életében, halálában; mába nyúló bizonyítása Krisztus életművének meggyőző erejével; a Szentlélek mai megvilágosítása, és — amint látjuk a következő, versekben — az örök élet.
A mondat elején álló mutató névmás () előremutat a tanúságtétel tartalmára és áldására, melyet a levélíró a mellékmondatban jelöl meg. Jézus földi munkájában, valamint a az igehirdetésben, keresztségben, úrvacsorában, a hivők szívében — egyetlen bizonyosságot hirdet: Isten ajándéka az örök élet, melyet a történeti Jézus életművében adott a hivő embernek (múltbeli történést fejez ki az igealak, melynek eredménye a jelenbe nyúlik; az ‘adni’ jelentésű görög igét azért fordítottuk az ‘ajándékozni’ szóval, mert eredeti jelentésében az ajándékozás értelme benne van). Ez az élet Krisztusban érhető el (jelen idő: ‘van’). A Krisztus-hitben az örök élet a miénk, az Isten ajándékaként. Az örök élet jelenvalóságát és Krisztushoz kapcsoltságát húzza alá a gondolatmenet utolsó láncszeme:
Egyszer már használta a levélíró Istennel kapcsolatban a igét (lásd 2,23-nál). Most Krisztussal kapcsolatban megismétli a merész fogalmazást. Szó szerint: ‘Aki bírja a Fiút, bírja az életet; aki nem bírja az Isten Fiát, nem bírja az életet’. A korabeli vallásos vágyódás szokásos kifejezését alkalmazza az író: ‘Istent bírni’. Formailag messzebb lép itt a levél János evangéliumánál, amelyben ugyanez a gondolat megmarad a hit viszonylatában: ‘Aki hisz a Fiúban, örök élete van’ (J 3,36). Nincs okunk rá, hogy Krisztus ‘bírását’ másképpen értelmezzük, mint a hit nagyon reális kapcsolatát Krisztussal. Erre mutat a levél egésze. János evangéliuma sem csökkenti a ‘hisz’ szó használatával a Krisztussal való kapcsolat teljes, valóságos és tartós voltát. Az evangélium és a levél párhuzamos állítása tehát azonos jelentésű, csak a ‘bírni’ szó alkalmazásával még erősebb hangsúlyt ad a levélíró a Krisztussal való közösség realitásának.
A vers jelentése : a Krisztusba vetett hittel, vagy annak elmulasztásával dől el az ember örök sorsa. E hitben az ember már most az örök élet birtokába jut. A mondat második fele nem fenyegetés, hanem inkább megállapítás — s ezzel figyelmeztetés a hivőkhöz — a tévtanítókról, akik azt vélik, hogy az igazi, helyes Krisztus-hit nélkül is övék Isten és az isteni élet (2,23). Az egész vers újra felhívás a Krisztus mellett döntő hitre.
Az örök élet jelenvaló volta amit az őskeresztyénség a feltámadás reménységével fejezett ki. Jánosnál azonban a hitben miénk Krisztus, a Krisztussal való közösségben miénk Isten és az igazi, az örök élet, melynek fő tartalma a szeretet, a már megrajzolt három irányú mozgásában. A hitben megkapott jelen beteljesülés szerves része János előbb említett keresztyén egzisztenciális gondolkodásának.
Feltűnő lehet, hogy János levelében jelentős súly esik Jézus halálára, de nincs szó a feltámadásáról. Ezt a körülményt a levél olvasóinak szellemi helyzete magyarázza: a gnosztikus keresztyéneknél a ‘mennyei Krisztus’ nem volt vitatott, annál inkább a názáreti Jézusnak, különösen is halálának üdvözítő jelentősége. De az egész levél kimondatlanul is a feltámadt Krisztust hirdeti. A jelen idejű igealak, mely a Krisztusban hinni, őt vallani, róla tanúságot tenni szókapcsolatokban végig található, továbbá a levélírónak mindent a jelenbe-sűrítő keresztyén egzisztenciális gondolkozása is mutatja, hogy a hit tárgya nem egyszerűen a történeti Jézus, hanem a jelen láthatatlan Krisztusa, aki azonos a názáreti, egykor meghalt s feltámadt Jézussal.
5,1—12 magyarázatának összefoglalása
Az Istentől új létet kapott keresztyén embert jellemzi a hit, mely a názáreti Jézusban felismeri és vallja a Megváltót. A hivő embernek Isten és Isten gyermekei iránt való szeretete elválaszthatatlan, egyik a másiknak jele és hitelesítője. Isten akaratának cselekvésével fejezzük ki iránta való szeretetünket. Ha szeretjük Istent, nem lesz nehéz akaratát teljesítenünk. Ez küzdelmet jelent ugyan a ‘világ’, azaz az Istentől való elszakadás vonzásával, az olvasókat fenyegető téves Krisztus-hit és felelőtlen életfolytatás kísértésével, de a harc nem reménytelen. A győzelem már megtörtént Jézus Krisztus művében. Megismétlődött életünkben, amikor hitre jutottunk. S folytatódik, mert Istentől kapunk erőt, hogy megmaradjunk az igaz hitben és a szeretetben.
A ‘világ’ legyőzése a levél olvasói számára mindenekelőtt: a helyes Krisztus-hitet megtagadó keresztyén tévtanítás elhárítása.. Ennek eszköze a Jézus személyének és életének, halálának megváltó erejébe vetett hit, mely győz az ellentétes felfogás vonzerején. Krisztus küldetéséhez döntő módon hozzátartozott halála: Isten megmentő szeretetének csúcspontja. Hitünknek ezt a közép-pontját a keresztyén ellenfelek tanításával szemben hangsúlyozza a levél.
Jézus Krisztus megváltó személyéről és művéről a Szentlélek tárja fel az isteni igaz valóságot. Tanúságtétele a gyülekezeti igehirdetésben és a hivők szívében megy végbe, sőt a két szentségben, a keresztségben és az úrvacsorában is. A Szentlélek tanúságtételét megelőzően Isten maga tett meggyőző vallomást Krisztusról, Jézus személyének és működésének belső hitelével, ami a tanítványok idejétől a jelenig hat. Isten eme tanúságtételének elfogadása a keresztyén hit. A hiten kívül hozzáférhető bizonyíték Krisztus megváltó jelentőségéről nincs.
A Jézus Krisztusról szóló egybehangzó tanúságtételnek — legyen az a Szentlélek mai munkája, vagy Jézus életművének belső meggyőző ereje — azonos a mondanivalója: Jézus Krisztus által ajándékozta Isten nekünk az örök életet, és ez a Krisztusba vetett hitben már most a miénk.
Befejezés és utóirat 5,13—21
(13) Ezeket írtam nektek, hogy tudjátok, örök életetek van, akik hisztek az Isten Fiának nevében.
…
Ez a vers tűnik a levél eredeti Tartalmilag a megelőző szakasz összefoglalása, visszacseng benne a levél kezdete, és új megvilágításba kerül az egész irat célja. A befejezés mégsem magából a levélből adódott, hanem János evangéliumát követi. Az evangélium eredeti zárómondata, a függeléket képező 21. fejezetet megelőzően: ‘Ezek pedig azért írattak meg, hogy higgyétek: Jézus a krisztus, az Isten Fia, és hogy ezt hivén, életetek legyen az ő nevében’ (J 20,31). Az evangélium és a levél azonos gondolatú, hasonló szövegű befejezése egyik legvilágosabb bizonyítéka, hogy a levélíró nemcsak a jánosi teológiában élt benne, hanem ismerte János evangéliumát, s tudta, hogy az a vers az eredeti, elsődleges befejezése. A levél szerzője a zárónak szánt mondatával árulja el leginkább a szoros történeti kapcsolatot, amely János evangéliumához fűzi. Közelebbről azonban ezt a kapcsolatot történeti homály fedi.
János evangéliumának befejezéséhez képest a levélnek ez a mondata nem annyira missziói, hitre hívó, hanem az üdvbizonyosságban megerősítő. Mindaz, ami a levélben az igazi Krisztus-hit melletti megmaradásra és a keresztyén életfolytatásra, különösen a szeretetre vonatkozó intés, figyelmeztetés volt, nem érinti az alapvető bizonyosságot az olvasók jelenvaló örök életéről. Ez a mondanivaló rendkívüli hangsúlyt kap azzal, hogy írója utolsó szónak szánta. A gyülekezeti helyzet ellenére nem kételkedik abban, hogy olvasói az Isten életkörén belül vannak, mert hisznek Jézus Krisztusban. Visszatekintve azt tartja írása céljának, hogy ennek bizonyosságára emlékeztesse őket. A görög megfelelője az ‘ismerni’ igével azonos jelentésben szerepel; ezzel a szóval még egyszer határozottan céloz arra, hogy a helyes hitű keresztyének vannak az igazi ismeret birtokában.
Az utal János evangéliumának elejére, ahol a Krisztus-hitről először van szó (1,12). Ugyanezeket a szavakat használta a levél akkor is, amikor a Krisztus-hitről összefoglalóan szólott (3,23). A ‘név’ magát a személyt jelöli, mégpedig a név tartalmának jelentőségében. Hinni Isten Fiának nevében azt jelenti, hogy hiszünk Jézus Krisztusban mint Isten Fiában, aki Istennel való teljes egysége folytán kinyilatkoztatta, megmutatta őt.”

:
„1János 5,6-12
Bizonyság — a hit kulcsa
… 
A hit, amely legyőzi a világot, nem más, mint az a konkrét meggyőződés, ‘hogy Jézus az Isten Fia’ (5,5). Pontosan ezt tagadták Cerinthus és a többi tévtanító, amikor azt állították, hogy Jézus József és Mária természetes fia volt. De ha lemondunk Jézus istenségéről, figyelmeztet levelével János, akkor az egyetlen lehetőségről mondunk le, amely révén emberként bármiféle közösségre léphetünk az élő Istennel (3,23—24; 1,6). A tévtanítás azonban nem áll meg itt, hanem azt is állítja, hogy az ‘eón’ (az isteni kiáradás), vagyis a Krisztus, keresztelésekor egyesült Jézussal, József természetes fiával, hogy alkalmassá tegye őt szolgálatára, és szenvedésében ismét eltávozott tőle, hogy közönséges emberként haljon meg. Számukra Jézus nagyszerű ember, csodálatos tanító és példakép volt. Még akár közvetítő is lehetett (a sok közül egy) Isten és ember között — csak nem Isten örökkévaló Fia, a testet öltött Ige. Jóllehet más és más úton jutva hasonló következtetésre, pontosan ezt mondanák milliók és milliók a nyugati világban, ha válaszolniuk kellene arra a kérdésre, hogy ‘Ki volt Jézus?’. János e tévképzetek megcáfolására fogalmazta meg ezeket a verseket.
Egy erőteljes kijelentéssel kezdi: [az Isten Fia; 5. vers], (aorisztosz melléknévi igenév) szavak görög megfelelője arra az egyszer s mindenkorra szóló történelmi tényre utal, hogy Jézus az Atya küldötteként jött el a világba (4,9–10). János tehát megint hangsúlyozza, hogy a Názáreti Jézus, az időben és térben élt valós történelmi személy és az Isten Fia egy és ugyanaz. Westcott ezt még inkább megerősíti, amikor kijelenti: ‘világos utalás akar lenni az «eljövendő» szóra’. Ez összefüggésbe hozható azzal, amit János Jézus messiási címével kapcsolatban mond el (‘aki jön’), mellyel a virágvasárnapi sokaság ruházza fel a Jeruzsálembe érkező Jézust (Mt 21,9 és Jn 12,13). De Keresztelő János is ugyanezzel a címmel illette, amikor tanítványai előtt Jézusra mutatott, bizonyságot téve arról, hogy Ő az, akinek eljöveteléről a régi ígéretek szólnak (Jn 1,15.27). És akkor is ezt a címet használja, amikor csalódottan és csüggedten elküldi két tanítványát az Úrhoz azzal a kérdéssel: ‘Te vagy‑e vagy mást várjunk?’ (Lk 7,19). Westcott arra a következtetésre jut, hogy ‘az, aki eljött’, ‘egyenlő azzal, aki mint az Istentől küldött Szabadító beteljesítette az atyáknak tett ígéreteket’. Mindenesetre János Krisztus istenségének védelmében a megtestesülés történelmi tényét veszi alapul.

Westcott, 181. o.

Uo.

Ezután a bizonyítékok felsorakoztatása következik.
…
2. A negyedik dimenzió (10—12)
Úgy vélem, e további bizonyságtételt a hit személyes vagy szubjektív dimenziójának nevezhetnénk. Ez nyilván belső dolog. A 10. vers szó szerint így kezdődik: ‘Aki hisz Isten Fiában, az önmagában birtokolja a bizonyságtételt.’ De ebben, érthető módon, veszélyek rejtőzhetnek: mindenekelőtt a túlzott szubjektivizmus vagy a miszticizmus az a hiba, amelybe mind a liberális, mind a konzervatív keresztyének beleeshetnek. Bultmann és Brunner nyomán sok kortárs teológus vallja, hogy a hit egyetlen hitelesítője a történelemtől vagy a Bibliától független belső, személyes bizonyságtétel. Szerintük az egyénnek a hit Krisztusával való egzisztenciális találkozása teszi érvényessé a feltámadásba vetett hitet, akármit értsünk is ezen. Merőben más nézőpontból ugyan, de az evangéliumi keresztyének készséggel megerősítik, hogy a bennük élő Krisztus a garancia arra, hogy hitük és Jézus feltámadása valóságos. ‘Tudom, hogy Jézus él — állítják —, hisz ma reggel beszéltem vele.’ Ám rögtön megkérdezhetnénk: ‘Honnan tudja, hogy nem csapja be magát?’ Hiszen hány meg hány ember van, aki igenis becsapja magát, mind érzelmei, mind tapasztalatai tekintetében.
János nem mást állít, mint hogy ez a bizonyság benne van a keresztyén emberben, mert hisz az Isten Fiában. A görög jelen idejű melléknévi igenév az, aki hisz) állandó és folyamatos cselekvést jelöl. Az utána következő (‑ban) elöljáró mutatja, hogy János sokkal többre gondol, mint arra, hogy valaki a megértés, sőt akár az elfogadás szintjén pusztán csak elhiszi, amit Krisztus mond. Hinni Krisztusban azt jelenti, hogy valaki olyannyira elkötelezi magát neki, amennyire ez az iránta való hitbeli bizalomból kitelik. János az üdvözítő hitnek ezt a leírását kedveli a leginkább evangéliumában, melyben a több mint negyven alkalommal használja. Ez azt jelenti, hogy amikor az apostoli bizonyságtétel és a Lélek munkája révén találkozunk a történeti Jézussal, mindannak az objektív valóságtartalma, amit halálában és feltámadásában elvégzett értünk, mai élményvilágunk szerves részévé válik. Megtörténik az újjászületés, s ezt követően kialakul az az egyre erősödő belső meggyőződés, hogy ezek a dolgok igazak, és egyen-egyenként bennünk és értünk is igazak.
Gondosan meg kell őriznünk azt az erőteljes hangsúlyt, melyet János a hitre helyez, s amely a 10. vers második felének negatív összefüggésében még inkább felerősödik. Mert nem a Krisztusról szerzett szubjektív tapasztalatunk ment meg minket, hanem a belé vetett hitünk, melyet a Lélek belső bizonyságtétele erősít meg és mélyít el. Ez megegyezik Pál tanításával a Róma 8,16-ban: ‘Maga a Lélek tesz bizonyságot a mi lelkünkkel együtt arról, hogy valóban Isten gyermekei vagyunk’, továbbá a Galata levél 4,6-ban olvasható kijelentésével: ‘Mivel pedig fiak vagytok, Isten elküldötte Fiának Lelkét a mi szívünkbe, aki ezt kiáltja: «Abbá!! Atya!»‘.
A bibliai teológia egyik fő témája, hogy Isten az Ő népének, mint megbékélt, bocsánatot nyert bűnösöknek, bizonyosságot szán vele való kapcsolatáról. Ezen kívül nincs más lehetőség, mint hazuggá tenni Istent (10b). Ilyen világosan húzza meg a Biblia a határt a Jézusban való hit és a hitetlenség között. Ez egyáltalán nem meglepő, ha meggondoljuk, milyen komoly bizonyítékait kaptuk a hitnek. Abban, hogy az emberek elutasítják azt a bizonyságot, amelyet Isten az Ő Szentlelke munkálkodása által adott és ad ma is Fiáról, jelen van a hittől való húzódozás eleme is. Hitre vezérlő bizonyíték bőven van; az emberiséggel nem annyira az a baj, hogy tájékozatlan, mint inkább hogy lázadó: nem nem tudunk, inkább nem akarunk hinni. (Lásd Pál érvelését a Róma 1,18-25-ben.)
A 11. és 12. vers az egész Újszövetség legcsodálatosabb versei közé tartozik. Az Isten igazságába vetett hit vagy tagadás következménye aligha lehet fontosabb vagy messzebbre ható. Jánost nem teológiai részletkérdések miatt kialakult elméleti nézetkülönbségek foglalkoztatják. Őrök sorsok forognak itt kockán. Az ‘örök élet’ szó szerint az örökkévalóság életét, az eljövendő világ életét jelenti. Mégis olyasvalami ez, amit Isten már odaadott azoknak, akik hisznek Jézusban. Minden keresztyén hívő már ma is meglévő jussa ez.
Könnyebben megérthetjük mindezt, ha felidézzük, hogy a szinoptikus evangéliumok Jézus életét és munkásságát előszeretettel ábrázolják úgy, mint ami a mennyek (vagy Isten) országát hozta el a tér és idő világába. Jézusban a láthatatlan Isten olyan nyelven nyilatkoztatta ki magát, amelyet bárhol, bármikor megértenek: egy tökéletes emberi életben. Jézusban a láthatatlan világ erői, az eljövendő kor jelenti ki magát, amint kinyilvánítja az ember ellen felsorakozó valamennyi ellenséges erő — bűn, betegség, démonok, sőt maga a halál — feletti korlátlan uralmát. Az örökkévalóság élete legteljesebben a sír felett győzedelmeskedő életben jelenik meg, és ez az élet egyedül Krisztusban van, aki dicsőséges feltámadásával diadalmaskodott a halál felett. 
Nem meglepő, hogy a téma részletes kifejtése János evangéliumában található, amely hangsúlyozza, hogy ez az élet csak Jézusban ismerhető és tapasztalható meg. A hitetlen zsidóknak tehát — akik azért akarták megölni, mert ‘saját Atyjának […] nevezte Istent, és így egyenlővé tette magát az Istennel’ (Jn 5,18) — Jézus határozottan kijelentette: ‘Mert ahogy az Atya feltámasztja a halottakat, és életre kelti őket, úgy a Fiú is életre kelti azokat, akiket akar’ (Jn 5,21). És tovább: ‘Mert ahogyan az Atyának van önmagában élete, úgy a Fiúnak is megadta, hogy élete legyen önmagában’ (Jn 5,26). Majd arra a következtetésre jut, hogy ‘mégsem akartok hozzám jönni, hogy életetek legyen’ (Jn 5,40). A még mindig az ötezer ember megvendégelésén ámuldozó sokaság előtt pedig később az élet kenyerének mondja magát, amely után sóvárognak, majd így folytatja: ‘Mert az én Atyámnak az az akarata, hogy annak, aki látja a Fiút, és hisz benne, örök élete legyen; én pedig feltámasztom őt az utolsó napon’ (Jn 6,40). Mint a jó pásztor, juhairól szólva megígéri: ‘Én örök életet adok nekik, és nem vesznek el soha, mert senki sem ragadhatja ki őket az én kezemből’ (Jn 10,28). Később mikor Lázár már negyednapja a sírban fekszik, szembe találkozva magával a halállal, kijelenti Mártának: ‘Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él; és aki él, és hisz énbennem, az nem hal meg soha’ (Jn 11,25—26). Ez mintegy uralkodó témaként végigvonul János evangéliumán, így nem meglepő, hogy a mind közül legbensőségesebb fejezetben, a 17.-ben visszatér. Mielőtt önmagát, tanítványait és a jövendő egyházat rábízná az Atyára, a Fiú itt imádságban végigtekint mindazon, ami szolgálata alatt történt. A művet, amelyet nemsokára bevégez, az örök élet szempontjából szemléli. ‘… hatalmat adtál neki minden halandó felett, hogy mindazoknak, akiket neki adtál, örök életet adjon. Az pedig az örök élet, hogy ismernek téged, az egyedül igaz Istent, és akit elküldtél, a Jézus Krisztust.’ (Jn 17,2-3)
János nem új kijelentést közöl ebben a levelében. Evangéliumában mindvégig erről a jézusi küldetésről beszél. és sehol másutt. Ugyanakkor vagy itt, e világon tapasztaljuk meg, vagy nem fogjuk megtapasztalni abban a másik világban sem (12). Akik nem hiszik, hogy Jézus a Fiú, azoknak ő nem lehet Megváltója, és nem lehet az övék az örök élet sem, amelyet csak a Fiú adhat. János kétségtelenül a tévtanítókra utal, akik testet öltése és istensége tagadásával azt bizonyították, hogy nincs meg bennük Jézus (4,2). Mint ilyenek, halálos ítélet alatt állnak. Mi lehet ennél egyszerűbb vagy mélyértelműbb?
Maga a Biblia az emberi házasság szövetségét hozza fel példának, hogy könnyebben megértsük Krisztusnak és egyházának életadó kapcsolatát (lásd pl. Ef 5,22–33). E két akaratot magában foglaló szerződéssel egy új egység jön létre (‘egy test’, 1Móz 2,24). A házasság egy konkrét időbeli cselekvéssel veszi kezdetét, amely kihat az egész jövőre. Akár hosszú, akár viharos gyorsaságú volt az udvarlás időszaka, egy határozott elkötelezettségről tanúskodó aktussal új életmód veszi kezdetét. Ha valakitől megkérdezik: ‘Ön házas?’, a válasz csak ‘igen’ vagy ‘nem’ lehet; olyasmi, hogy ‘nem is tudom’, aligha! Így van ez az újjászületés szövetségével is, amely által örök életet nyerünk. A keresztyén ember elismeri Krisztus fennhatóságát, és aláveti neki akaratát, az Úr Jézus pedig szeretettel elfogadja, a magáénak tekinti a bűnös embert, és soha meg nem szeghető szövetségi ígéretekkel kötelezi el magát népének. Menyasszony és vőlegény tesznek egymásnak ilyen horderejű fogadalmat, amikor a házassági szertartás keretében az alábbi szavak kíséretében gyűrűt váltanak: ‘Mindazt, ami vagyok, neked adom, és mindazt, amim van, megosztom veled.’ Az Úr sohasem fogja megszegni szövetségi esküjét. Bizalmat ébreszt bennünk, még mielőtt megvallanánk belé vetett hitünket. Mikor pedig hit által egyesít minket önmagával, itt és most miénk lesz az örök élet. Mert ha a Fiúnak megvan ez az élete, akkor akiben a Fiú van, annak élete van. És akikben Ő van, azok az Isten Fiának ismerik őt. Mindannyiunk jövendő sorsa a vele való kapcsolaton múlik.

Esküvői szertartás 14. és 15. paragrafusa .

1János 5,13-21
Biztosak lehettek
Ezt azért írtam nektek, akik hisztek Isten Fia nevében, hogy tudjátok: örök életetek van. …
…
Angol szakos egyetemi hallgató koromban a fakultás egymással szemben álló pártokra szakadt, aszerint hogy milyen irodalomkritikai elveket vallottak, illetve melyik irodalomelméleti irányzathoz tartoztak. Itt is, akárcsak az egyházon belüli felekezeti ellentétek esetében, az volt az ember érzése, hogy az ellenségeskedő pártokat sokszor inkább a saját, nagy hatású vezetőik iránti vak hűség, és nem annyira tudományos felkészültségük vagy elméleti tárgyilagosságuk vezérli. A viták epicentrumában a témavezetőm állt, aki határozott nézeteket vallott azokról a tanárokról, akik ‘értik’ az irodalmat (és egyetértenek az ő felfogásával), és azokról, akik nem. Egyszer a rivális teoretikusról szónokolva dühében azt találta mondani: ‘Nem érti, tudják, de még ennél is rosszabb, hogy azt sem érti, hogy nem érti!’
Nyilvánvaló, hogy a tévtanítók ugyanezt állították János apostolról, hiszen azzal érveltek, hogy valódi (ismeret) csak az ő titkos szellemi meglátásaik révén szerezhető meg. Szüntelenül ezen folyt a vita az egyházban. Vajon félrevezetett emberek voltak azok, akik az apostoli bizonyságtétel és hit ortodox hagyományát vallották, ahogy ebben a levélben áll? Vagy igazuk volt abban, amit hittek? Nyilvánvaló, hogy az az állítás, mely szerint létezik magasabb rendű tudás, és ezáltal egy jobban átélhető, szubjektív bizonyosság, romboló hatással lehetett sok hívő őszintén hagyományhű vallásosságára. Nem kétséges, hogy ezt emlegették gúnyosan ‘egyszerű’ és ‘jámbor’ hitnek. Mikor valaki vonzó alternatívát kínál, amelyet választva állítólag mélyebbre vagy messzebbre lehet eljutni a lelki életben, mindig a legodaadóbb keresztyének a legsebezhetőbbek.
Korántsem spekulatív vagy elméleti dolgok forognak itt kockán. A kérdés úgy szól, hogy hol van, hol élhető át  Ezért a 13. verset nem egyszerűen úgy kell olvasnunk, mint a levél szándékának összefoglalását, hanem mint a bizonyosság csúcspontját, amely felé a megelőző fejezetek kezdettől fogva irányultak. Az szócska sokkal inkább az egész levélre vonatkozik, mint csupán a közvetlenül megelőző mondatokra. A levél elején János azzal fejezi ki írásának célját: ‘hogy örömünk teljes legyen’ (1,4). Most pedig megmutatja, mi a tartalma ennek az örömnek. Az, ha látja, hogy ‘gyermekei’ továbbra is hitben járnak, hisznek az Isten Fia nevében és örvendeznek az örök élet bizonyosságában. Az apostol, ‘gyermekei’ és minden keresztyén nemzedék számára az az öröm, ha tudatosan átélik az Atyával való közösséget Jézus, a Fiú által, Isten családja, az egyház közösségében.
János két rövidebb levelében ugyanez a hang fog megszólalni. ‘Nagyon örültem, hogy találtam gyermekeid között olyanokat, akik igazságban járnak.’ (2Jn 4) Vagy: ‘Nincs nagyobb örömöm annál, mint amikor hallom, hogy az én gyermekeim az igazságban járnak.’ (3Jn 4) A nagy apostol ezért írta meg levelét. Evangéliumáról elmondja (20,3 1), azért írta, ‘hogy higgyétek: Jézus a Krisztus, az Isten Fia, és e hitben életetek legyen az ő nevében’. Levelét pedig azért írja,  Szívbéli vágya, hogy olvasói érezzék a bizonyosság örömét, amely az igazságban való hűséges kitartás fegyelméhez vezet.
Mivel az örök élet egyenlő Isten ismeretével (Jn 17,3), a keresztyéneknek tökéletes bizonyosságuk lehet. Az örök élet a személyes találkozásból fakadó ismeret Istenről, amely az embert életre szóló közösségbe vonja Ővele, s ezt nem lehet színlelni. Azonban János újra hangsúlyozza, hogy csak az hiszi el valóban, hogy kicsoda Jézus, aki vallja az Isten Fiának testet öltését. Az általános bibliai gyakorlattal megegyezően ‘hinni az Isten Fia nevében’ itt azt jelenti, hogy úgy hinni benne, mint az Isten Fiában. A bibliai nevek nem tartalom nélküli puszta címkék, mint manapság, legalábbis a nyugati világban. A Szentírásban a név az adott személy természetét vagy jellemét fejezi ki. Nem áll meg tehát semmiféle közlés az örök életről, ha a közlő tagadja annak a Krisztusnak az istenségét, akiben egyedül élhető meg az örök élet. János nem éri be azzal, hogy olvasói Krisztusban elvitathatatlanul személyesen találkozzanak Istennel; azt kívánja, hogy hitüknek intellektuális és teológiai értelemben is szilárd alapja legyen, azáltal hogy világosan megértik, miért nem található örök élet sehol másutt, és hogy melyek az üdvözítő hit vitára nem bocsátható elemei. Egyedül ez a fajta meggyőződés képes támogatni és megerősíteni őket ‘az ismeret kizárólagos birtokosai’, a gnosztikus tévtanítók meggyőző érvelésével és lehengerlő retorikájával szemben. Annak ellenére, hogy e csodálatos kijelentés elsődleges jelentése e konkrét szituációhoz kötődik, Isten iránti nagy hálával egyetérthetünk F. F. Bruce-szal abban, hogy ‘időtálló érvényessége folytán klasszikus és hatásos módon közvetíti az örök élet bizonyosságát mindazon nemzedékek számára, melyek hisznek az Isten Fia nevében.’

Bruce, 123. o.

E magabiztos kijelentés ünnepélyes zengéséből egyes modern magyarázók azt a következtetést vonták le, hogy a 13. verssel véget ér a levél, s a továbbiakat már csak toldalékként illesztette oda János vagy valaki más. Gyakran hangoztatják ugyanezt János evangéliumának 21. fejezetéről is. De nem maradtak fenn olyan kéziratok, amelyekből hiányoznának a 14-21. versek; szókészletük és struktúrájuk megegyezik Jánoséval, továbbá idézi őket Alexandriai Kelemen és Tertullianus, név szerint Jánost említve meg e szövegek szerzőjeként. Ezért nem szükséges több időt vesztegetnünk e feltételezésekre. Fordítsuk hát figyelmünket e szakaszra, s meg fogjuk látni, hogyan keltik fel újra a levélben már érintett kérdések iránti érdeklődésünket, és hogyan emelnek ki négy olyan módszert, amelyekkel ezek az Istentől kapott bizonyosságok hitünk gyakorlása közben megerősödhetnek.”

:
„Szentháromság ünnepe után
7. vasárnap
Aki nem hisz Istennek, az hazuggá teszi őt, mert nem hisz abban a bizonyságtételben, amellyel Isten bizonyságot tesz Fiáról. Ez a bizonyságtétel pedig az, hogy Isten örök életet adott nekünk, és ez az élet az ő Fiában van. Akié a Fiú, azé az élet; akiben nincs meg Isten Fia, az élet sincs meg abban. Ezt azért írtam nektek, akik hisztek Isten Fia nevében, hogy tudjátok: örök életetek van. (1Jn 5,10b-13)
ELŐTTEM AZ ÉLET
A legkisebb településnek is van temetője, amelybe a közösség a halottait temeti, ugyan mostanában már hite és meggyőződése szerint nem annyira az örök életbe vetett hit bizonyosságával, de azért többnyire még egyházi szertartással. Sok temető bejárata fölött olvasható a keresztyének kétezer éve hirdetett reménysége: Bizonyosak lehetünk azonban abban, hogy az emberek többségének ez a felirat nem más, mint hagyományt őrző dekoráció, amely napjainkban már nem a gyászolók hitvallását tükrözi. Vajon ilyen körülmények között nem volna‑e helyesebb és őszintébb, ha a sírkertek bejáratát ezzel a felirattal ékesítenénk: 
Milyen szomorú bizonyítvány is egy-egy keresztyén ember halála és temetése! Jézus tanúságtétele szerint ugyanis aki él és hisz őbenne, az nem halhat meg soha. (Jn 11,26) Ezek szerint eleddig csak hitetlen keresztyének éltek volna a földön? Ebben a világban már nemcsak igaz ember, de hívő lélek sincsen? Jöhet az Emberfia bármikor, nem fog hitet találni a földön? ‘Lásd, milyen szegények vagyunk, És hitben milyen gyengék…?’ (EÉ 278,2)
Vajon nem értjük‑e félre ebben a kérdésben Urunk tanítását, amikor a Jézus által hirdetett örök életről nem lelki értelemben gondolkodunk? Vagy talán eljött már az ideje annak, hogy a mulandóvá tett és lett életünk könyörtelen realitásához igazítsuk a Szentírásnak ezt a bizonyságtételét? Hiszen ahogyan egykor Jézus ‘ellenfelei’ teljes határozottsággal jelenthették ki, hogy (Jn 8,52), úgy kétezer évvel húsvét után nekünk is fejünkre olvashatná a világ, hogy a keresztyének közül is eddig kivétel nélkül mindenki meghalt. Luther már életében megkapta ‘jóakaróitól’ a halottas inget, amikor vitapartnerei földi életének mulandóságára emlékeztették: És bár nagyon szép és találó a zsoltár szavával adott reformátori felelet a dátum letagadhatatlan és igaz: 1546. február 18-án Luther Márton meghalt, és mind a mai napig ott nyugszik a sírjában! A hit egyik legnagyobb teológusa porrá lett és elenyészett. Hát még ő sem tudott élve hinni és soha meg nem halni?
olvassuk az igében. A keresztyén ember halála tehát nem egy magától értődő, természetes történés, hanem a ‘fiútlanság’ nyilvánvaló következménye, mivel azt is olvashatjuk ebben az igében, hogy Ezek szerint az Isten Fia akkora ‘életerő’, hogy nélküle még az élők is halottak, ugyanakkor pedig halottak egy szavára megmozdulhatnak! (Jn 11,43)
Szinte önkéntelenül tör elő a szívünkből a kérdés: hol van most az Isten Fia? Viszonylag könnyen meg lehetett találni, amíg testben itt járt közöttünk, még ha egy-egy esetben, mint például 12 éves korában három napig kellett is keresni. (Jn 7,11), tették fel a kérdést vele kapcsolatban barátok és ellenfelek. Olyanok, akik szerettek volna a közelében lenni, de olyanok is, akik bármikor és bármilyen áron nagyon szívesen ‘levadászták’ volna! kérdezi egyik énekben a karácsonyt ünneplő gyülekezet is. Legalább nekünk, akik benned hiszünk, mutasd meg magadat, hiszen látod, hogy nélküled elveszünk. (Jn 12,21)
Nem kétséges: a keresett személy az ötezer megelégítésénél még megvolt. Nemcsak történeti valóságában, hanem a kijelentésben. A mi olvasatunkban ugyanis a kenyérrel csodát művelő és a gyermek egy és ugyanaz a személy! Nekem úgy tűnik, hogy napjainkban nem is annyira a történeti Jézus, mint az a bizonyos hiányzik a világ életéből, de egyre jobban az egyház gyülekezeteinek az életéből is!
A gyermektelenség a teológiában nem magtalanságot, hanem istentelenséget és hitetlenséget jelent. Míg a magtalanság valójában a test nyomorúsága, addig a lelki értelemben vett gyermektelenség olyan istentelenség, amelynek az utolsó napon beláthatatlan következményei lehetnek. Jézus tanítása szerint (Mt 18,5) Tehát az örök életet adó Isten Fia az ige szerint valahol a legkisebbekben, a gyermekekben keresendő. Az ötezer megelégítésekor a Jézus által zavarba hozott tanítványok számolni kezdenek, és az öt árpakenyeres és két halas gyermeket egyszerűen lenézik és megvetik. Szerintük ugyanis ennek a gyermeknek a személye, de az ‘élelmiszerkészlete’ sem jelentős. Ennyivel biztosan nem lehet megoldani ötezer ember élelmezési problémáját, tehát nem érdemes komolyan számolni vele. Ezért hagyják (felnőttként viselkedve!) figyelmen kívül a ‘kicsit’, éppen úgy, mint a Mt 11,16-17-ben a piaci kofák és vásárlók: Pedig az ítélet napján Urunk éppen azt fogja megkérdezni tőlünk, hogy és megtettük‑e, amit lehetett és kellett, akár csak eggyel is a legkisebbek közül!
A modern, magát nagykorúnak tartó keresztyénségnek (a jelek szerint) nem nagyon hiányzik ez a gyermek. Tudomásul veszi, ha nincs, ha pedig van, akkor sem veszi figyelembe. Tanulhatnának az egyház teológusai és papjai a 20. századi íróktól, akik műveikben szinte főszereplővé avatták a gyermeket, éspedig a kisgyermeket, Nemecsek Ernőtől Nyilas Misiig, Móricz Zsigmond Arvácskájától Emile Ajar kis Momojáig, hogy a sivatagban kényszerleszállást végrehajtó, halálos veszedelembe kerülő, a kis herceggel találkozó pilótáról már ne is szóljunk. A nagy hallal küzdő öreg halász igazi gondja és szomorúsága nem a legyőzhetetlennek tűnő hal hatalmas ereje, hanem a fiú hiánya és távolléte, aki (milyen időszerű és elgondolkoztató a regénynek ez a részlete is!) az öreg iránt bizalmukat vesztő szülei parancsának engedve szegődött más hajóra. A harcot az öreg becsületes és szabályszerű eszközökkel a fiú nélkül is meg tudta vívni, még győzni is tudott a nagy hallal szemben, de vajon elszenvedte volna‑e végleges vereségét, ha azon a bizonyos nyolcvanötödik napon vele van a fiú? 
hangzik az evangélium üzenete. Mit kezdjünk vele ebben a hazuggá tett és lett világban, szűkebb és tágabb környezetünkben? A kérdés tehát valójában így hangzik: kié a Fiú? Hányan tettek kísérletet arra, hogy őt csak maguknak kisajátítsák? Hányan csapták be magukat (és másokat is) azzal, hogy azt hirdették magukról, hogy az övék? És hányan szálltak (akár megkeresztelten is) a sírba úgy, hogy nem üresen és szegényen mentek el ebből a világból, ahogy illő, hanem a ‘fiútlanság’ nincstelenségével. Mondd csak: mennyit ér az ilyen földi élet?!
Kié a Fiú? A felelet nagyon egyszerű, és a keresztyének által kezdettől fogva jól tudott. A Fiú mindenkié, aki hisz. Valljuk meg: kétezer év alatt nem sokan jelenthették ki bátran és teljes bizonyossággal magukról, hogy az övék! Igaza volt Luthernek, amikor azt tanította, hogy a hívő ember ritka, mint a fehér holló. Fájdalom, de a Szentírás által ránk hagyományozott tablón is csak néhány kép található. A legtöbbjüknek még a neve sem ismert. A tanítványi körön kívül csak egy samáriai asszony, egy kapernaumi százados, egy kánaáni asszony és egy pogány római katona hitt benne az Írások szerint. Az utóbbi állt ott Jézus keresztjénél, amikor meghalt. Ő mondta: (Mt 27,54).
Akik hisznek, azoknak örök életük van őbenne. Kérdéseinkre, amelyeket a prédikáció elején tettünk fel maga az ige ad feleletet, amikor éppen azt nem engedi kimondani, amit mi itt és most a legszívesebben hangoztatnánk. Azt ugyanis, hogy a samáriai asszony, a kapernaumi százados, a kánaáni asszony és a római katona is immár kétezer éve halott. Ámde éppen ez az ige az, amely mást állít róluk! Azt mondja, hogy Ha tehát valaki a szemünk láttára meghal, még nem feltétlenül azt jelenti, hogy az illető azért halt meg, mert nem volt hívő, mint ahogyan a szemünk láttára élő elevenségéből sem feltétlenül az következik, hogy az illető azért él még, mert hisz!
Hinni képtelen szívünknek ez az ige az Isten Fia hitét ajándékozza. Tudjuk, hogy a törvény cselekedeteit egyikünk sem tudta soha megtartani. A törvénynek ő tett eleget. Kőkemény szívünkről az evangélium szavai is leperegtek, vagyis az evangéliumnak sem tudtunk megfelelni. Tehát az evangéliumnak is csak ő tesz eleget! Törvény? Csak az ő cselekedetével tudok cselekedni! Evangélium? Csak az ő hitével tudok hinni! Nem a saját erőmmel, hanem az övével, és nem a magam hitével, hanem azzal a hittel, amellyel az Isten Fia hitt!
A vagy az helyett én János apostol sorát tenném a temetők bejárata fölé: 
Weltler Sándor
Elúsztál, kisfiú. … Most már csak egyet mondhatok: azt lökted el magadtól, amivel nem békélhetett meg gyermeki szíved. És ez az én vigasztalásom. Olyan volt az életed, mint a villámé: egyet cikkan, és kialszik. De a villámot az égbolt csiholja. Az égbolt pedig örökkévaló. És ez az én vigasztalásom. S még az, hogy a gyermeki lelkiismeret olyan az emberben, mint a csíra a magban: csíra nélkül nem kel ki a mag. És bármi legyen is a sorsunk a világon, az igazság örökké jelenvaló, amíg csak ember él és hal ezen a földön. Búcsúzom tőled, a te szavaidat ismétlem, fiú: Szervusz, fehér hajó, itt vagyok!
Csingiz Ajtmatov: Európa Kiadó. Budapest. 1986.”

:
„Van‑e Jézusunk?
1986. — 1János 5,11b-12

Szeretteim! A mai magyar beszédünkben egyetlen kifejezést használunk az életre. Az Újszövetség görög nyelve nagyon határozottan, egymástól elkülönítve két szót használ. Bár kevesen vannak köztünk görögösök, de az első újszövetségi görög szó mindenki számára ismerős, hiszen az általános iskolában elég sok lurkónak gyűlik meg a baja a biológiával. És hányan készülnek egyetemi felvétel esetén különleges gonddal a biológiai vizsgára. Biomattal mosunk, biokémiáról beszélünk és biofizikai cikkek és problémák töltik az újságjaink és közlönyeink lapjait. Ismerős szó. Ezzel jelölte azt az életet a görög nyelv, amit mi tulajdonképpen szép magyar nyelvünkkel létezésnek mondhatnánk. Amikor valaki létrejön, valaki létezik, egész addig, amíg eljön a nemlét. A halál. Ez a biosz.
A mai vasárnap Isten a másik életnek a ‘dzóé’ ajándékát hirdeti meg közöttünk. Isten nekünk adja az ‘örök élet’ ajándékát. Hogy ne zavarodjon meg gondolkodásunk, Bibliánk szövege szerint jelzőt teszünk az élet szava elé, hogy megkülönböztessük a biosztól. Isten nem a bioszt adja csupán, az is óriási, az tudja legjobban, akinek életképtelen vagy talán bio-szempontból sérült gyermeke születik. Milyen fenséges ajándék maga a lét. A ‘dzóé’ . Az a fajta élet, amit magyarban ‘örök’ életnek mondunk, és ezzel kifejezzük máris, hogy , néha nagyon hamar, néha nagyon keservesen, de meg van szabva, úgy, mint minden sírkövön olvasható két dátum ettől-eddig. A ‘dzóé’ ‘örök’ élet, így mondjuk megkülönböztetésül. Azt az igazi életet jelöli, amely egyedül érdemes arra, hogy életnek nevezzük, amivel mi nem rendelkezünk. Nem születünk ezzel, nem kapható üzletekben, nem függ iskolázottságtól, vagy kultúráltságtól, ezt egyedül Isten adhatja.
Figyelemre méltó a bibliai szemléletes kép, amikor szinte halljuk: becsapódott mögöttünk ennek az igazi életnek ajtaja. S nehogy valaki erőszakkal próbáljon betörni, lángoló pallosokkal két angyal áll a zárt ajtó előtt. Senkit nem enged be, tehát semmiféle vallásfilozófiával, semmiféle kegyes manőverekkel, semmiféle emberi cselekedeteknek halmozásával, vagy valamiféle jótetteknek a gyűjtögetésével, fogadalmakkal, hallatlan emberi változásokkal nincs út. Hányan megpróbálták, és mindenki megpróbálja, hogy kikerülje az Istentől megszabott utat, de mindig beleütközünk a lángoló pallosba, az angyalok kemény arca villan elénk, és mögöttük a zárt ajtó.
Ma az evangélium azt jelenti számunkra, hogy Isten mindnyájunknak örök életet ‘dzóé’‑t ad. Máris felvetődik, hogy jutunk hozzá, mi az oka, magyarázata, talán mégiscsak valójában ilyen jó emberek vagyunk, vagy sikerül ilyen jó emberré változnunk? A mi eszünk mindig keresi az okokat és ezért tévedünk annyit és tévesztünk olyan sokat. Ha keresed az okot, arra mindig egy a válasz, . S a kegyelemnek az oka megint a kegyelem, ez az egyetlen magyarázat, ilyen az Isten. Ez az Ő titka, az Ő szíve tele van szeretettel. Nem akarja annak az embernek a halálát, aki feldúlta a teremtés gyönyörű szép kertjét. Nem akarja annak az embernek a halálát, aki mindent tönkretett. Lassan már oxigénhez sem jutunk hozzá, egy pohár víz kezd óriási érték lenni Magyarországon. Ennek az embernek Isten nem akarja a halálát. Hanem azt mondja: örök életet adok nekik! Ez az mit énekeltünk, hogy ‘eljött hozzánk az Üdvösség’. Ez a színtiszta evangélium, hogy az Isten, az egyetlen igazi, élő Isten ilyen Isten. Ránk néz, nem az történik, amit várnánk, hanem ‘dzóé’‑t ajándékoz, ingyen ajándékoz örök életet.
Ez az örök élet van Jézus Krisztusban. Ez a második, amit nagyon komolyan meg kell forgatnunk szívünkben és végre meg kell tanulni azt, hogy mindaz, ami után szívünk eseng, . Amerre jár, minden megváltozik. Olyan dolgok történnek és események mennek végbe, amelyek elképzelhetetlenek voltak, ez az Ő személyének a titka. Mindaz, amire az embernek szüksége van, az Őbenne van. Nem a zsebében, hogy Tőle függetlenül elkunyerálhatnánk, vagy esetleg erőszakkal elvehetnénk Tőle. Őbenne van, s ez azt jelenti: személyétől elválaszthatatlan. Akinek nem kell Jézus, az nem kap békességet sem. Mert a békesség Jézus nélkül nincs. Egy üres szó. Akinek nem kell Jézus, annak nem boldog a szíve. Mert a boldogság és Jézus összetartozik. Kergetheted egy életen keresztül, sose találod meg, mert Jézusban van mindaz, ami nélkül ember nem tud sem létezni, sem élni. Mind a biosz, de kiváltképpen a ‘dzóé’, a minősített élet, . Nem tudok kellőképpen szavakat találni, mert annyi ostobasággal találkozom pontosan egyházi körökben még olyanok közt is, akiktől egészen mást vártam volna: . Nem a dogmákban, nem a szertartásban, nem rituáléban, mégis van. Senki másban, egyedül Őbenne, ne menj máshoz, se anyjához, se követőjéhez, egyedül Őhozzá. Ez az egyház egyetlen titka: nem akar másról tudni, mint egyedül Őróla. Mihelyt hozzáteszel valamit vagy melléje, az már megelőzi, és elromlott az egyház, legfeljebb vallásos módon van bioszod, de ‘dzóéd’ nincs. Mert az igazi élet Krisztusban van. Ezért az a kérdés, van‑e Jézusod? Vakmerő, amit Jézus kérdezett egyszer: mit gondoltok ti rólam? Ma már többről van szó, van‑e neked személy szerint Jézusod. Nem az, hogy tudsz‑e rólam, megveszed‑e a Jézus témájú könyveket, amely beleállítja Őt a mitológiai hősök galériájába, nem ez a kérdés, mi mindent olvastál össze, vagy képzelsz el.  Mert ha van Jézusod, akkor túl vagy a halál legszörnyűbb problémáján. A régiek azt mondták: átmentünk a halálból az életbe. Akinek csak biosza van, annak órája van, ketyeg, feltartóztatatlanul pereg. Napokban, múlt idő eseményeiben, jövendőkben gondolkodunk, de mindig időben: hány éves, korán őszül, hányadikba megy, hány éves a gyerek, te magad hányadikat töltötted be, mennyi van még hátra nyugdíjig, mikor lesz a biosz vége? Ez a mi életünk mindig időben, mint a . Óráról-órára gondolkodunk, ez a biosznak szörnyű mechanizmusa és ebben fúj az enyészet, a halál szele. Jól mondja az apostol, egész bioszunk idején a halálfélelem rabságában voltunk. De amikor dzóét igazi életet kaptunk Jézus bennünk él! Mi már átmentünk a halálból az életbe. Túl vagyunk a legszörnyűbb problémán, a halál krízisén. Az, ami még vár ránk életünk végén az egy elfáradó porsátornak utolsó kis rezdülése. Ezért nem lehet ideges a keresztény ember, hisztis, neuraszténiás. Keresztény ember túl van a halálon az igazi élet birtokában a ‘dzóé’ örömében van. Ez tölti be, és ez tesz széppé most már mindent, ami itt tart még, aztán vár rá a földi gyors búcsú, aztán a nagyszerű megérkezés, mert ő már tudja, hogy előtte az angyalok leengedik a lángoló pallost, félreállnak, kinyitják az ajtót, és beengedik. Isten neked is ajándékba adta az igazi életet, a ‘dzóé’‑t .
Így tesszük fel a kérdést a Szentlélek által együttlétünk mai csendjében,  Enélkül semmid nincs, semmid. Összekaparhatsz nagy vagyont, mond, mit érsz vele? Olyan primitív, olyan végtelenül szánalmas az, hogy fut, fut, rohan, nem győz kaparni. Nem elég neki egy lakás, kell neki egy nyaraló, nem elég egy, kell kettő, itt, ott, amott, Balaton, külföld, minden. Fut egy életen keresztül. Jézus meg azt mondja, te bolond, mindez kié lesz majd? A ‘biosz’ emberei nem értik, az alapokat nem értik, ezért .
Nagyon érdekes a mai evangélium, ha felfigyeltünk rá az apostoli bizonyságtétel fényében. Azt mondja Jézus három nap óta megajándékozom ezt a rengeteg népet a ‘dzóé’ evangéliumával. Kitárom előttük az elveszített ország ajtaját, három nap óta ezt szívják magukba. De észreveszi azt is, hogy a bioszt, a földi létüket fenyegeti, egyiket a gyengeség, másikat az éhség, a rosszul tápláltság, a rájuk váró hosszú út és neki gondja van erre is, de figyeld a sorrendet, először a dzóé azután a biosz.  Nem pedig a kenyér, kenyér, kenyér, ha nincsen más dolgom, ha ráérek, hát akkor egy pici Ige is jöhet. Akkor még előtted ott állnak az angyalok, barátom. Nézd csak, hogy lángol mind a két kard. És zárt az ajtó. Dolgozik benned a halál, néha éjszaka felriadsz, kiver a veríték, jaj mi vár rám. Biosz szánalmas, nyomorult emberei. Itt van az egyház, emberek, nők és férfiak, gyerekek és boldog öregek, akik éneklik a dzóé himnuszait. Halál, hol a te diadalmad? Hol a te fullánkod? És hirdetik és énekelik gyönyörű dallammal Annak a dicsőségét, Aki azt mondta, én ezeknek az embereknek, akiknek mindent adtam, akik mindent tönkretettek, az utolsó korty vízig és az utolsó lélegzetvételig, mégsem az ítéletet hirdetem. Odaadom nekik Jézust. Benne és Vele mindent, hogy igazi, örök életük legyen. Van‑e Jézusod, testvérem? Fogadd, fogadd be őt.
Imádkozzunk!
Áldott légy Jézus! Most itt töredékesen, ügyetlen szavakkal, rossz kis muzsikákkal, esetlen mondatokkal, magasztalunk Téged abban a reményben, hogy egyszer az egész új világ Téged hirdet és Téged magasztal. Aki jöttél odaátról, hogy bennünket magaddal vigyél vissza, az igazi életre, üdvösségre. Áldott légy, hogy legyőzted ellenségeinket, bűnt, halált, ördögöt. Áldott légy, hogy akinek a szívében szállást veszel, aki Tebenned elrejtőzik, annak már van örök élete. Által ment halálból az igazi életre. Add, hogy evangéliumod meghirdetése ma sokasodva gyűjtsön Néked megújult szíveket, megbékélt embereket, Hozzád térőket, fejüket öledbe hajtókat, Benned végre igazi békességre jutókat. Add, hogy valamennyien ezek közé tartozzunk. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/