Title: Kedves ’Vétkezni nem tudók’
Subject: 1Jn 3,(4-)5-8(-10). - Bűntelenül - Invocavit (Böjt 1.)
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Friday, February 27, 2004 10:31 PM
Subject: 1Jn 3,(4-)5-8(-10). - Bűntelenül - Invocavit (Böjt 1.)

Kedves ’Vétkezni nem tudók’!

Végre összeállt egy pakk, hogy feladjam. Mint általában, most is sok kuszaság van benne, de azért remélem, végül ki-ki tud belőle csemegézni, és a vulkanizálás is sikerül (azaz a részek egymáshoz illesztése és összeolvasztsáa…)

Vázlatkísérlet:
Cím1: Bűntelenül
A bűntelen keresztyénség szükségessége
A bűntelen keresztyénség lehetetlensége
Az ördögmű-lerontó

Cím2: Tettek mércéje
Megjelent tisztaság
Becsapás
Cselekedeteink

Több menetben is el kellett töprengenem a perikópán, így menetközben többször is módosítottam álláspontomat. Nem könnyű dönteni. A görög kiadások szerint 4-10. alkot egy bekezdést — és így egy gondolati egységet. Ezért első gondolatom az volt, hogy a teljes (görög) bekezdést kell alapul venni. Aztán továbbtöprengve arra jutottam mégis lehetséges ezt lerövidítve szűkíteni a gondolatot az 5-8-ra. Ezért elvileg maradhatunk a kijelölt perikopánál kibővítés nélkül is. Ugyanakkor az LMK‑n elhangzottak kapcsán ismét elgondolkodtam: valóban, ha érthetőbbé akarjuk tenni az igencsak nehéz teológiai kérdést, akkor talán mégis célszerűbb legalább a 9. vers hozzávétele a perikopához, hiszen ez magyarázza a ‘keresztyén bűntelenség jánosi tételét’ (bár radikalizálja is). Másrészt a 10a. vers szorosan csatlakozik a megtévesztéstől óváshoz — gyakorlati módot ad a védekezésre —, bár egyúttal tovább is lép a szeretet felé. Ennek említése már a következő bekezdésre utal, így e ponton már azért célszerű megállni (ezért is magyarázza a KIA-kommentár olyan bontásban a levelet, hogy a 10b-vel új fejezetet kezd). Ekkor azonban már tulajdonképpen a 4. verset sincs ok elhagyni, így mégiscsak jobb lehet a 4-10. alapján prédikálni…

Miközben a görög szöveg nyelvileg igen egyszerűnek és könnyűnek tűnik, tartalma igencsak bonyolult, mert fogós kérdéseket vet fel: vétkezhet‑e a keresztyén ember, ill. ha vétkezik, máris kiesik a kegyelemből? Ehhez pl. az ige folyamatosságát kell megvizsgálni. 
Azonban több nézet is van arra vonatkozóan, hogy az imperfektumot ‘jelen-szerűen’ vagy ‘folyamat-szerűen’ kell‑e értelmezni, így az igealak sem biztos, hogy kielégítő magyarázatot ad. (Mindemellett teológiailag lehet helyes a tettlegesség-habitus megkülönböztetés.) Fontos azonban a a&martiva jelentésének figyelembevétele is: amikor a vadász elvéti a célt — de ez még nem feltétlen jelenti a vadászat egészének sikertelenségét… (Az ógörögben tévedést, hibát is jelent a bűn mellett.)

Igencsak nehéz kérdést feszeget a textus. Lehetne különböző igehelyekről válogatni a keresztyének bűnt cselekvése lehetőségéről pro és kontra. Jánostól sok helyen találnánk alátámasztást arra, hogy aki Krisztust követi, az nem követhet el bűnt. Sokféleképpen lehetne cáfolni a jánosi tételt a perfekcionizmusról. Ide lehetne állítani pl. Jób szavát: „Van‑e tiszta ember, tisztátalanság nélküli? Nincs egyetlenegy sem.” (Jób 14,4.); vagy éppen Pál zsoltáridézetét: „Mind elhajlottak, valamennyien megromlottak, és nincsen, aki jót tegyen, nincs egyetlen egy sem.” (Rm 3,12.) Az ellentétállításba és feloldási (de legalábbis kisimítgatási) kísérletébe bele lehet őrülni. Nem érdemes, nincs erre szükség. Itt ugyanis nem a ‘tettleges bűntelenség’ jelenik meg. Pl. kiderül: „A bűn az, hogy nem hisznek énbennem” (Jn 16,9.) Vagy: „De az Írás mindenkit bűn alá rekesztett, hogy az ígéret a Jézus Krisztusban vetett hit alapján adassék azoknak, akik hisznek.” (Gal 3,22.) Még többet mond azonban, hogy magában 1Jn-ban is megtalálható ez a feszültség, komplementaritás: „Ha azt mondjuk, hogy nincsen bűnünk, önmagunkat csaljuk meg, és nincs meg bennünk az igazság. … Ha azt mondjuk, hogy nem vagyunk bűnösök, hazuggá tesszük Őt, és nincs meg bennünk az Ő igéje.” (1,8.10.)
A látszólagos ellentmondás emellett abból fakad, hogy milyen intenciójú az intés. Itt arról van szó, hogy ne hagyják magukat megtéveszteni a keresztyének — harc a gnoszticizmussal, különféle libertinista tévtanítókkal, akik úgy gondolták, hogy elég az ismeret, hit, és akkor már mindegy, mit cselekszenek…

A terrorizmus példája alkalmas lehet arra, hogy kirívó esetekben igazat adjunk János világos szavának. Aki ilyeneket cselekszik, hiába hivatkozik vallási idea-tanokra, Isten akaratára, az Ige leleplezi, hogy az ördögtől van. A valóság azonban a tényeknél is keményebb. Izraeli utunkon idegenvezetőnk elmondta, hogy 3 évvel ezelőttig a terrorcselekmények 95%-át tudták kiszűrni. Nem mondta, de bizonyára szeptember 11. a határ. 3 éve már 99%-ot tudnak kiszűrni. Tehát amit a TV-ben látunk, az minden 100 próbálkozásból csupán egyetlen egy! Jézustól pedig tudjuk, hogy a gondolat bűne is éppolyan komoly, mint a tetteké — azaz a terrorista szervezkedés Isten szemében már bőségesen azonos ítélet alá esik, mint egy sikeres robbantás!
Ezek a kirívó esetek. Na de mi van az enyhébb ‘szalonbűneinkkel’? Ha csak 100 vágykísérletből egyszer elkövetünk valamit, máris Sátántól valók vagyunk?

János témája összefügg a szabad akarattal is. A jánosi dualizmus, ami itt is megjelenik, igen éles határvonalat húz: vagy Istentől, vagy Sátántól van valaki. Luther is arról ír, hogy az ember valójában nem szabad, akaratát egy lóhoz hasonlította, és azt mondja: vagy Krisztus ül a nyeregben, vagy Sátán, de mindenképp van lovas. Jézus is erről beszél, amikor a gonosz lélektől megszabadult, de üres emberről beszél: ha kiseperve, de üresen találja a lakást, majd többedmagával jön vissza a démon, nála sokkal gonoszabbakkal!

Úgy tűnik, a szakasz teológiai problematikája olyan komoly, hogy leginkább tanítójellegű igehirdetés felel meg neki, különben csak még jobban összezavarodik az igehallgató, miképp is gondolkodjon a ‘keresztyén bűntelenségről’… Mindemellett nem teljesen lehetetlen — bár elsőre kicsit erőltetettnek tűnik számomra —, hogy gyakorlatibb módon prédikáljunk, és pl. a megszentelődésről legyen szó.

A keresztyén ember tehát bűntelen kell legyen. Vannak is, akik büszkén vallják: tőlük távol áll a vétek. Talán Te is így érzed — hiszen mindig igyekszel helyesen cselekedni, igyekszel útmutatást kérni Istentől és azt követni. Talán egész gondolkodásodat áthatja ez a figyelés Istenre. Mégis fel kell tennie mindannyiunknak a kérdést (önmagának): valóban nincs egyetlen görbe utam sem? Valóban nem bántottam meg még senkit? Valóban nem adtam okot szomorúságra családom, környezetem számára? Valóban nincs miért neheztelnie rám Istennek? Valóban nem érdemlem meg a büntetést? Valóban nincsenek olyan titkolt — még magam elől is rejtett, nemhogy az emberek szeme elől — gonoszságaim, ami miatt szégyenkeznem kell és pirulnom?
Ha nem valamiféle torz optikával tekintünk életünkre, akkor bizony meg kel vallanunk: igen távol állunk attól, amit itt János elénk tár! Pedig megalkuvás nélkül hirdeti: aki Őbenne van, az nem követ el bűnt! Sőt, sokkal szélsőségesebben is fogalmaz a 9. versben: aki Őbenne van, az nem vétkezhet, pontosabban fordítva nem képes vétkezni!
Ezen a mércén tekintve elveszünk mind egy szálig — mert az egy kérdés, hogy én személy szerint, vagy Te teljesítjük‑e e követelményeket. Na de van egyáltalán egyetlen ember is, akire igaz így János állítása? Egy példát tud ő is csak hozni: Jézust, benne valóban nem volt semmi bűn. Nem úgy bennünk.
Megoldást kell hát találni minderre, nem mehetünk el mellette lazán azzal, hogy jó, hát eszményi értelemben a keresztyénnek nem szabad vétkeznie, de hát azért esendők vagyunk, Isten majd csak elnézi hibáinkat… Csakhogy Isten nem néz el semmiféle bűnt! Ki nem állhatja! Az ördög munkáit mind egy szálig le kell rombolni — ezért jött el az Isten Fia, akiben nincs semmi bűn…
A 9. vers mégsem az elrettentést szolgálja — mert nemcsak arról van szó, hogy aki Krisztusé, az nem képes bűnt elkövetni, hanem arról is, hogy miért nem, hogy hogyan is lesz erre — minden gyarló csetlése-botlása ellenére is! — képes: mert Isten magja van benne, hiszen Tőle született. Sokféle gondolat látott már napvilágot, hogy ezt a magot megfejtsék az írásmagyarázók: Isten Igéje, Szentlélek, stb. Mindegyikben lehet igazság. Azonban nem ez számít — nem az dönti el a keresztyén létet, hogy érti‑e az ember, el tudja‑e magyarázni.
Aki átélte, az mégis tudja: megtérése után az ember valóban sok mindenre képes, amire azelőtt nem volt. Sok bűn tartotta fogva, amitől nem tudott szabadulni — Krisztusban azonban mégis képessé és szabaddá válhatott. A keresztyén élet így válik egy folyamatos harccá a bűn ellen. Ezt jelenti a ‘bűntelen keresztyénség’! És épp ezért nincs Krisztusban, aki bűntelennek gondolja magát — mert ez a szemlélet nélkülözi a folyamatos harcot. Aki azt mondja, bűntelen, magát csalja meg — ahogyan az úrvacsorai liturgiából jól ismerjük 1,8. intését. Aki nem harcol bűnei ellen, hogy igyekezzen valóban bűntelen lenni, az már nem Isten gyermeke, hanem Sátáné. Sajnos nemcsak a levél olvasó idejében voltak divatosak afféle tanítások, mely szerint a keresztyén ember már szabad, szabad a törvénytől, és szabad a parancsolatoktól. Bátran tehet akármit, mert Krisztus megváltotta. Ma is vannak, akik érvényét akarják venni Isten törvényének, és csak kegyelemről, evangéliumról hajlandók hallani. Nem kell ma már az isteni rend, nem kell nemcsak a zsidó törvény, de nem kell a Tízparancsolat sem — olyannyira, hogy ez még egyház vezető tollából Evangélikus Élet hasábokon is nyomdafestéket szagolhatott!
János erre azt kiáltja: Nem!!! Szó sem lehet arról, hogy Isten gyermekei vétkezzenek, mert az Ő magja van bennük, és az ördög munkáinak lerombolásán kell minden erejükkel fáradozniuk! Böjt van. Itt állunk az elején — a megkísértés történetével. Krisztus igazán megtehette volna, hogy Isten Fiaként nem törődik szabályokkal, rendeletekkel, parancsolatokkal, paragrafusokkal. Ő valóban szabad volt mindettől. Mégis magára vette a törvény igáját. Hát hogy képzelheti valaki, hogy különb lehet Megváltónknál?!? Senkinek nem lehet semmiféle kifogás alapján joga arra, hogy fel ne vegye a mindent szétdobáló gonosz, a diabolosz ellen a harcot! Isten nem tűr semmiféle bűnt — nemcsak nagyokat, ún. halálosakat, hanem a legkisebbet sem!
Aki vétkezik, az nincs Őbenne. Ez a radikális mondat így értendő. Úgy, hogy nincs alku, nem lehet kis vétkeket elnézően kezelni, hanem teljes erővel kell küzdenünk ellene. Mert ezt munkálja maga Jézus is, és ezt munkálja bennünk Isten magja is. Így vagyunk gyermekei, sehogy máshogy. Nincsenek alternatívák — vagy Övé, vagy Sátáné a szívünk-lelkünk…

A szakasz tulajdonképpen arról is szól, hogy bármily népszerű is a mondás, hazug: a cél sosem szentesíti az eszközt — azaz bármilyen hitre-ismeretre hivatkozzunk is Istennel kapcsolatban, a bűn bűn marad: aki Őbenne marad, az nem követ el bűnt, semmiféle szentnek hazudott cél érdekében. (Éppen ezért vannak mindig előnyben a bűnözők a bűnüldözéssel szemben; ez azonban nem lehet ok arra, hogy jogellenes módokon járjanak el a hatóságok.)

Oly sok a hamis keresztyén köztünk! Milyen jó lenne, ha valódi keresztyéneket láthatnánk a magunk körében is, és a világ is ilyenekkel lenne tele! Mennyivel erőteljesebb és hathatósabb lenne az evangélium szava! Mennyivel többen gondolnák úgy, hogy valóban érdemes, sőt, egyenesen szükséges keresztyénnek lenni! Mert nemcsak vonzó, hanem őszinte, tiszta is. Nagy-nagy szükségünk van arra, hogy az evangélium mértékén megálló keresztyének nyüzsögjenek a világban, országunkban, falunkban…
Ki ne vágyna arra, hogy hiteles, igazi keresztyének legyenek a világban? Olyanok, akiknek az életén meglátszik, hogy Krisztushoz tartoznak. Olyanok, akikről lerí, hogy távol tartják magukat a bűnöktől. Egyben olyanok, akik mégis szeretettel vannak azok felé is, akik nem osztják hitüket. Olyanok, akik nem akarják ráerőltetni másokra is, amit ők elfogadtak a Bibliából, az evangéliumból, Jézusból. Sokféle igényt fogalmaznak meg a nem keresztyének az igaz keresztyénség feltételeként; annak feltételeként, hogy ők jó véleménnyel legyenek a keresztyénekről, szép példának tartsák — ha nem is kívánják természetesen követni —, ne tartsák képmutatónak, stb.
Az egyházon belül is természetes igény, hiszen a próféták mindig is arról beszéltek, hogy Isten népe ne járjon bűnökben, hanem igaz cselekedetei legyenek. Egyes kegyességi irányzatok szerint kötelező a bűntelen élet, mert egyedül ez illik Megváltónkhoz; sőt, önmagukat bűntelennek tartják sokan. Hol annak ellenére, hogy láthatóan durva bűnöket követnek el, de azért vallják, hogy ők ‘jó emberek’. Hol pedig valóban erősen odafigyelnek és tartózkodnak a bűnöktől — egyesek életében ugyan mégis észrevesszük, hogy időnként kiesnek ebből az erőfeszítésből, de némelyek életét nézve valóban azt látja az ember, hogy nem találni kifogást magatartásában.
Kell hát a hiteles keresztyénség, kellenek a bűntelen Krisztus-követők!
Ha azonban magunkra nézünk, akkor leginkább elkeseredhetünk ilyen igény hallatán — hiszen ha Isten röntgenszeme átvilágít, akkor nem rejthetjük el a legtitkosabb aktáinkat sem, amelyek kollaboráns voltunkat leleplezik! Nem vagyunk akkor keresztyének? Még konkrétabban fogalmazva János szavaival: az ördög gyermekei vagyunk?
Feloldhatatlan ellentét áll előttünk… Valahogy meg kell hát találnunk az apostoli üzenet igazi értelmét, mert úgy tűnik, ebben az irányban haladva csak zsákutcába juthatunk. Vissza kell térnünk a labirintus más pontjára, és újra próbálkozni…

A textus kiváló példája annak, hogy a szöveg‑ és kulturális környezetből kiragadott igehelyekkel milyen könnyű különböző tévtanításokat igazolni. Mert a ‘bűntelen keresztyénség’ eszméje sajnos egyházunkban is megtalálható, nagyon is konkrétan. Ezért is, ilyen értelemben is figyelmeztet az apostol: gyermekecskék, senki ne tévesszen meg titeket! Ne hagyjátok magatokat megcsalni!

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„1Jn 3,4-10.
Aki bűnt követ el, megszegi a törvényt a megfelelő görög szó többet mond ennél, mert nemcsak a törvény áthágását jelzi, hanem azt az állapotot is, amelyben az él, aki az Isten törvényét megszegi. — Az ő magja alatt a megszentelő kegyelmet kell érteni. Amíg ez meg van a lélekben, addig nem is tud bűnt elkövetni, mert a kettő összeférhetetlen.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„1 Ján 3,5
Jézus a bűntelen bűn-elvevő, kivel egyesűlésben vagyunk, tehát hogyan vétkezhetnénk?
1 Ján 3,6
Viszonyunk Jézushoz, egyesűlésünk vele a hit, remény és szeretet által, föltételezik, hogy mi nem vétkezünk, mert őbenne maradni és vétkezni együtt nem lehet; a ki hitben és szeretetben nála marad, nem vétkezik; és mindaz, ki vétkezik, azon időben, midőn vétkezett, nem volt vele igazán egyesűlve, nem volt igaz ismerete róla, mert ismerete nem termette meg az igazság gyümölcseit. A ki az ő végtelen szeretetét mindenkor szemei előtt tartja, az nem vétkezhetik. Azért mondja sz. Bazíl: A kereszténynek kötelessége, az Urat mindenkor szemei előtt tartani.
1 Ján 3,7
Ne hagyjátok magatokat elcsábíttatni a tévtanitóktól: Csak a ki igazán cselekszik, az az igaz és hasonló Jézushoz, az igazhoz.
1 Ján 3,8
A ki bűnt cselekszik, hasonló az ördöghöz, hasonló természetű vele, mintegy az ördög fia. Lásd Ján. 8,44. Alább a 12-ik jegyz.
1 Ján 3,8
Mert a vétkezés az ördög dolga kezdettől; Isten Fiánál pedig épen az ellenkező történik, mert ő azért jött, hogy az ördög cselekedeteit lerontsa; a ki tehát Krisztushoz tartozik, az ne vétkezzék. Mint rontja le Krisztus az ördög működését, lásd Ján. 12,31. 16,11.
1 Ján 3,9
Mindaz, ki az újjászületés, a kegyelem állapotában van, a mennyiben ez állapotban van, a mennyiben újjászületett, nem követ el semmi bűnt, mivel az ilyenben az Isten magva, az isteni kegyelem megmarad; nem vétkezhetik, mivel Isten fia, mivel részese annak, ki bűnt nem tehet. A fönebbi szavak tehát nem azt akarják kifejezni, hogy az újjászületés, a kegyelem állapotában levő ember ezen állapotot el nem vesztheti, s átalán fogva nem vétkezhetik, mert fönebb 1,8. maga mondja sz. János, hogy magunkat csalnók meg, ha azt hinnők, hogy vétkünk nincsen; hanem csak azt akarják e szavak jelenteni, hogy a kegyelem állapota nem fér össze, nem egyesíthető a bűn állapotával, hogy tehát az újjászületettnek vétkezni nem szabad. Megjegyzendő: hogy a mi itt mondatik, minden bűnről szól ugyan, a mennyiben akármely bűn, ha még oly csekély is, nem egyeztethető meg az újjászületéssel, mint újjászületéssel; de mint az összefüggésből kitűnik, sz. János apostol egyenesen a súlyos, az úgynevezett halálos bűnöket érti (alább 5,16.); mert 8. 10. v. a bűnös a sátán fiának neveztetik, tehát oly bűnöst kell itt érteni, kiben a gonoszság, a gonosz kivánság, hasonlólag a sátánéhoz, oly túlnyomó lett, hogy benne a lélek életét megölte, hogy benne a megszentelő malaszt elveszett; ilyen pedig csak a nagy bűnös.
1 Ján 3,10
Ez által lehet megkülönböztetni Isten fiait a sátán fiaitól; ezek nagy bűnöket tesznek, amazok nem; mindaz tehát, ki nem tiszta a nagy bűnöktől, ki nem igaz, nem Isten fia; különösen nem az, ki a felebaráti szeretetet nem gyakorolja, embertársát gyűlöli, üldözi, vagy bármikép sulyosan a szeretet ellen vét. Sz. János kiemeli a felebaráti szeretetet, mint a kereszténység főtörvényét, s még Isten szeretetét is attól föltételezi (Ján. I. 4,10.).”

(Jubileumi kommentár):
„1 Ján. 3,4–10. Újjászületés és bűn.
A tévtanítók azt mondták: ‘nincs bűnünk’ — és ‘vallásos’ igazságuk tudatában szabadon vétkeztek. Az apostoli keresztyénség ezzel szemben megvallotta bűnét a hű és igaz Isten előtt, s hite, hogy aki ismeri őt, az nem vétkezik. A bűn és bűntelenség evangéliumi dialektikájáról való elfeledkezésnek tulajdonítható, hogy az egyháztörténet tévtanítóinak kezén ez a szakasz a gőg és kétségbeesés démonait felidéző perfekcionizmus klasszikus helyévé vált, miként a 2:15–17 a világtagadó pietizmusé.
Jézus Krisztus eljövetelének (inkarnáció) az a célja, hogy a bűnöket elvegye (5), az ördög munkáit lerontsa (8). Krisztust és a bűnt, ill. a Sátánt, nem lehet harmonizálni; a sötétséget nem lehet pozitívan értékelni, az ordo salutis egyik szakaszává magasztosítani. Már Pál vitába szállt ezzel az érvvel: ‘Megmaradjunk a bűnben, hogy a kegyelem annál nagyobb legyen? Semmiképpen!’ (Róm 6:1–2).
A bűn nem a teremtéssel, nem az anyagi világgal függ össze, mint annak szükségszerű következménye, hanem a tettünkkel. Ugyanígy: az Istentől született ember igaz (dikaios) volta sem új természet, (‘pneumatiké hypostasis’), hanem a tett (7. v.). A bűn és az gazság nem ‘természet’, hanem tett.
A bűn: a törvény megszegése (4). A tévtanítók antinomizmusától, szabadosságától Jn visszahív a parancsolatnak való engedelmességbe. Nem a gnózisban, vallásban lesz igaz az ember, hanem az Igazból születve az igazság cselevésében. Aki az anomia‑t cselekszi (4), hiába mondja, hogy látta az Urat (vízió!), hogy megismerte őt és közössége van vele (6).
Akinek csakugyan közössége van vele, az nem vétkezik (6), nem cselekszi, nem cselekedheti a bűnt (9); a klasszikus dogmatika formanyelvén: ‘non posse peccare’.
A bűn lehetetlenségét Jn azzal indokolja, hogy az Istentől született emberben ‘az ő magja (sperma) benne marad’ (9). Ezzel a gnózis terminológiájából származó kifejezéssel Jn a kezdettől fogva való evangélium igazságát akarja hirdetni az adott történeti helyzetben. A ‘sperma’ őnála nem isteni lényeg, amelynek semmi köze sincs az anyagi világhoz, s amely minden erkölcsi igyekezet nélkül és minden törvényszegés ellenére megmarad, hanem — a ‘kenet’-hez hasonlóan — a Szentlélek által megvilágosított ige (vö. Jn 3:6; Jak 1:18; 1Pt 1:23).
Ez a mag nem okoz mágikus átváltozást, mintha új természetünktől fogva (té physei) volnánk képtelének bűnt cselekedni, úgyhogy semmi szükség sincs a világosságban járás erőfeszítésére. Jn éppen a gnosztikus naturalizmus ellen ír, amelynek váltságtana fölöslegessé teszi az etikát. A ‘mag’ valóságos, létbeli változást eredményez, de az új lét nem a tettünktől függetlenül megmaradó természetünk. Új életünk most el van rejtve (Kol 3:3), s csak az agapé tettében vehető el és őrizhető meg, (vö. 4:16).
‘Senki sem vétkezik’ (6), ‘senki sem cselekszik bűnt’ (9), aki Istentől született. A cselekvés módját kifejező jelenidő, egy szabály érvényű megállapítást tartalmaz: Az evangélium és Szentlélek által újjászült ember nem marad meg a bűnben (vö. Róm 6:2); a jelenidő nem egyes tettekre vonatkozik, mint az aoristos (pl. 2:1), hanem az élet alapirányára. Jn nem a perfekcionizmus szószólója, nem teljesíthetetlen normát hirdet, hanem a váltság valóságának elkötelező jellegét. Az újjászületettek nem békélhetnek meg a bűnnel, nem köthetnek vele kompromisszumot. Vétkezhetnek, de mint Istenben maradók nem maradhatnak meg a bűnben. Találóan írja BULTMANN: ‘Az ou dynatai hamartanein nem hamis bizalomhoz vezet, hanem a bűntudatot radikalizálja…’, nem a hívők empirikus állapotát jelzi (mint a gnózisban), hanem a hit értelmét: A hitet nem lehet elszakítani az okos istentisztelettől, az agapé tettétől. Az Istentől születés — legalább negatív — kritériuma a cselekedet (10) s nem látomások vagy lelki élmények.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„b) Az igaz keresztyén (3,1-24). Ezzel áttér annak a megrajzolására, ki az igazi keresztyén? Aki Istentől született. Akit az örök szeretet a magáénak nemzett. Ennél magasabb méltóság, kiváltság, nagyobb ajándék emberre nem képzelhető. Az hogy Isten fiainak neveztetik, s ténylegesen, valóságosan az is. Nem név, nem viszony, nem állapot, hanem fogamzás, születés, élet — krisztusi élet.
Ennek az első jele az, hogy a világ nem ismeri és nem ismeri el. Mivel nem ismeri Krisztust, nem ismeri azt sem, aki belőle való. Tehát mindannak, ami e nemismerésből következik, bármily keserves legyen is, a keresztyén embernek örülnie kell, mert indexe, mutatója annak, hogy benne Krisztus él.
A krisztusi ember már itt a Földön megkezdte az ő dicsőséges és örökkévaló életét. De ez még nem nyilvánvaló. Ez el van rejtve az emberi szemek elől. De fejlődik. Éppúgy, mint ahogy a megtermékenyített petéből a magzat növekedik és világra jő, úgy növekedik a felülről született ember, hogy a földi halál után átlépjen a dicsőségbe. Akkor hasonlóvá lesz Krisztushoz, s meglátja őt úgy, ahogy van. Ez a látás egyenlők között a legteljesebb és legmagasabb közösség.
Az apostol sietve rátér a gyakorlati következmények levonására. Meg kell tisztítania magát, mint Ő is tiszta, mert gondolatnak is képtelenség, hogy beszennyezve álljon eléje. Ezt a megtisztítást a Jézus vére és a Szent Lélek végzik, de a hívőnek teljes átadásával, egész lényének odaszentelésével. Elégtétele, bűntörlő áldozata teljes, semmi pótlásra nem szorul, de teljes az az igénye is, hogy aki az övé, az minden erejéből az övé igyekezzék lenni. Ezt így fejezi ki aki Őbenne marad, egy sem esik bűnbe. Nem az újjászületett ember bűntelenségét tanítja (non potest peccare [= nem tud vétkezni]), hanem azt, hogy Krisztus és bűn kirekesztik egymást. S ha mégis botlanék és buknék az ember, jő az égő bűnbánat, a töredelem és vezeklés. Jő a bocsánat is, ha igaz és őszinte a bűnbánat. De nem lehet az, hogy valaki szájjal Krisztusénak vallja magát, s közben cinikusan és kihívóan bűnözzék, Krisztus legszentebb parancsai ellenére éljen.
Annyival inkább nem, mert aki így bűnözik, az az ördögtől született, abban nincs semmi krisztusi. Az ördög kezdettől fogva bűnt cselekszik, azaz: lényege a bűn, mert lázadásban él Isten ellen. Isten uralmának, rendjének megdöntése a cél. Az embernek tehát választani kell a két szuverenitás között, s vagy egyikhez vagy másikhoz kell tartoznia. Aki Istené akar lenni és az ördög tőrében van, a világ legboldogtalanabb embere, aki mindenáron szabadulni akar. Aki az ördögé s látszat szerint az Isten népe között ágál, a világ leghamisabb teremtése. Ezt azért kell látni, hogy a bűn halálos komolyságát ne próbáljuk lealkudni; hogy a bűnbánatunk égő legyen, mint a kárhozat lángja és a töredelmünk úgy igyekezzék menekülni, mint egy égő házból menekül az ember. Csak az nem lehet, hogy valaki szántszándékkal kedvtelve bűnözzék, s magát Isten gyermekének mondja.
…”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„3:5-6. A bűn súlyosságát még inkább aláhúzza, ha arra gondolunk, hogy Krisztus azért jelent meg, hogy elvegye a bűnöket, és hogy őbenne nincsen bűn. A testet öltés által olyan valaki lépett be a világba, aki teljesen bűntelen, és akinek az volt a célja, hogy eltávolítsa a bűnt az övéi életéből (vö. Jn 1:29; Zsid 9:28a). Ebből logikusan következik, hogy aki egy bűntelen személyben van (‘megmarad’), annak magának is bűntelennek kell lennie, mert bűntelen újjászületett természete van.
Ez a bibliai szöveg kikerülhetetlen logikája. Aki őbenne marad, az nem vétkezik: aki vétkezik, az nem látta őt, és nem is ismeri őt. Ennek az igeversnek kedvelt magyarázata szerint a hívő ‘nem követ el bűnt menetrendszerűen’, vagyis a bűn nem életmódja. De a görög szövegben nem találunk olyan szavakat, melyek a folyamatosságot vagy a szokásosságot jeleznék. Egyes bibliafordítások azért használják mégis a folyamatos igeidőket, mert így értelmezték a görög jelen időt, ami mostanában széles körben vita tárgya az újszövetségi tudósok között (lásd pl. S. Kubo, ‘1John 3:9: Absolute or Habitual?’ Andrews University Seminary Studies 7. 1969:47-56; C.H. Dodd, The Johannine Epistles, 78-81. old.; I. Howard Marshall, The Epistles of John, 180. old.). Sehol sem mutatható ki az Újszövetségben, hogy a jelen időnek lenne ilyen jelentése más segédszavak nélkül. Ez a nézet megalapozatlan ennél az igeversnél, és az 1Jn 3:9-nél is. Ugyanakkor János azt sem állítja, hogy a bűntelen tökéletesség elérhető, és akik nem érik el, azok elvesztik az üdvösségüket. Egy ilyen megjegyzés idegen János érvelésétől és az egész Szentírástól.
János mondanivalója egyszerű és egyértelmű. A bűn az Istennel szembeni tudatlanság és vakság terméke. ‘Aki vétkezik, az nem látta őt, és nem is ismeri őt’ (6b. v.). A bűn sohasem származhat abból, hogy meglátjuk Istent és megismerjük őt. Nem vétkezhetünk, ha Krisztusban maradunk. ‘Aki őbenne marad, az nem vétkezik’ (6a v.). Ezeknek az állításoknak a jelentése valójában nem kérdéses, de úgy tűnik, mintha ellentétben állnának János korábbi megállapításával, hogy ti. a hívő sohasem állíthatja magáról, hogy teljesen bűntelen (1:8). Erre a kérdésre a 3:3-ban találunk választ, mely leírja, hogy ‘akiben megvan ez a reménység, az megtisztítja magát’, és ez a megtisztulás jellegében hasonlítható Krisztus tisztaságához (‘Mint ahogyan ő is tiszta’). Ebből az következik, hogy az újjászületett élet bizonyos értelemben lényegét illetően és alapvetően bűntelen élet. A hívő ember számára a bűn rend‑ és természetellenes; hiszen egész életvitele arra irányul, hogy tartózkodjon a bűntől.
Mindazonáltal megmarad az a tény, hogy a hívő keresztyének soha nem tapasztalják ezen a földön tökéletesen a bűntelen életet, ezért az 1:8,10 érvényes marad. A két gondolat valójában nem összeegyeztethetetlen. A hívő ember továbbra is igazi, belső harcban áll testével, és csak a Szentlélek segítségével tudja legyőzni testi vágyait (vö. Gal 5:16-26).
Pál gondolkodása is összhangban állt ezzel a nézettel. A bűnnel való harcában ki tudta mondani: ‘Ha pedig azt teszem, amit nem akarok, akkor már nem én teszem, hanem a bennem lakó bűn’ (Róm 7:20). Ily módon Pál úgy fogta fel a bűnt, mint ami nem tartozik ahhoz, aki ő valójában lénye legbelsejében (vö. Róm 7:25). Amikor azt írta, hogy ‘többé tehát nem én élek, hanem Krisztus él bennem’ (Gal 2:20), ugyanerre gondolt. Ha egyedül Krisztus él, akkor a bűn nem tartozhat bele ebbe az életbe. Mindaddig, amíg a hívő Istenben marad, bűntelen marad. (Vö. magyarázatok az 1Jn 3:9-nél.)
3:7-8. Ezekből az igeversekből világosan látszik, hogy az antikrisztusok tanításába beletartozott a bűn és az igaz élet összekeverése. Talán az antikrisztusok szabadnak érezték magukat a bűnre, de ugyanakkor tagadták, hogy bűnösek lennének, és azt állították, hogy igaz emberekként élnek. János figyelmeztet az ilyen gondolkodásmódra: Senki meg ne tévesszen titeket! (A görög ‘meg ne tévesszen’, planaó ige szerepel még a 2:26-ban is, és ugyanaz a kifejezés, amit az 1:8-ban úgy fordítottak, hogy ‘önmagunkat csaljuk meg’.) Aki az igazságot cselekszi, az igaz, mint ahogyan ő (Isten) is igaz (vö. 1:9; 2:1, 29). Az igaz élet csak igaz természetből fakadhat. Ezzel ellentétben aki a bűnt cselekszi, az az ördögtől van. Helytelen lenne ezt az állítást felhígítani. Minden bűn, akármilyen fajta vagy mértékű, sátáni természetű. Ennek oka az, hogy az ördög cselekszi a bűnt kezdettől fogva (vö. Jn 8:44). A bűn a Sátántól ered és az ő állandó mesterkedése. Aki bármilyen bűnbe keveredik, az sátáni tevékenységben vesz részt, mely ellene áll az Isten Fia munkájának, aki azért jött (jelent meg, vö. 1Jn 3:5; Zsid 9:28a), hogy véget vessen (lysé, lerontsa) ennek a tevékenységnek, az ördög munkáinak. Még a legkisebb bűn is ellentétes Krisztus munkájával. A hívőknek le kell győzniük ‘a gonoszt’ (1Jn 2:13-14), akit itt úgy nevez János, hogy ‘az ördög’, és ne vegyenek részt őbenne (az ördög munkájában).
3:9. Amint a 6. verssel kapcsolatban már említettük, a görög szöveg alapján nem igazolható János bűnnel kapcsolatos kijelentéseihez a ‘folyamatosan’ és ‘állandóan’ szavak hozzátétele. A korábbiakhoz hasonlóan János kijelentései abszolút érvényűek. Aki az Istentől született (vö. 2:29; 4:7; 5:1,4,18), pontosan azért nem cselekszik bűnt, mert az ő magja van benne, és nem vétkezhet, mert az Istentől született. Az ‘Isten magja’ Isten természete, amit minden hívő megkapott megtérésekor (Jn 1:13; 2Pt 1:4). Itt az a lényeg, hogy a gyermek részesült a szülő természetében. A szerzőtől távol áll az a gondolat, hogy a bűntelen szülő olyan gyereket szül, aki csak kicsit vétkezik. Mint mindig, János most is éles ellentéteket használ. Minden bűn ördögi (1Jn 3:8), nem ered a hívő ember újjászületett természetéből, Isten magjából, mert Isten gyermeke nem tud vétkezni és nem is vétkezik. Ennek ugyanaz a magyarázata, mint ami a 6. versnél is olvasható. Az ‘új ember’ (Ef 4:24; Kol 3:10) teljesen tökéletes, új teremtés. Miközben János ragaszkodik ehhez, igyekszik megcáfolni a bűnről alkotott hamis felfogást. A bűn sohasem lehet más, és nem is más, csak sátáni. Sohasem eredhet a hívő ember igazán újjászületett lényéből.
3:10a. Ennek a versnek az első fele szó szerint így hangzik: ‘így nyilvánulnak meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei.’ Az ‘erről’ kifejezés valószínűleg visszautal az egész korábbi fejtegetésre. János élesen megkülönbözteti a bűnt az igaz élettől, és ezzel nyilvánvalóvá teszi, hogy Isten gyermekei miről ismerhetők fel az ördög gyermekeivel ellentétben. érvelésének kulcsa az ‘erről’ (a megnyilvánulásról) szó, mellyel újból érinti a 2:29-ben és a 3:1-ben leírt gondolatokat. Isten gyermeke bűntelen, új természete szerint, ezért sohasem ‘nyilvánulhat meg’ valamilyen bűn által mint az ördög gyereke. A nem megtért ember bizonyíthatja igazi lényét a bűn által, de Isten gyermeke nem teheti ezt. Ha a hívő vétkezik, akkor ‘eltitkolja’, hogy kicsoda is ő valójában, ahelyett, hogy kinyilvánítaná. Ha az olvasók látják, hogy valaki tényleg igaz életet él, akkor, és csakis akkor, az újjászületés (2:29) igazi eredményének tarthatják ezt az életet, és felismerhetik benne Isten szeretetét (3:1). Ez a megfigyelés alapvető jelentőségű János következő érveléséhez.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„3,5 A keresztyén nem élhet bűnben, mert az teljes megtagadása lenne annak a célnak, amelyért az Úr Jézus eljött a világba. Azért jelent meg, hogy a mi bűneinket elvegye. Bűnben élni tehát azt jelenti, hogy teljesen semmibe venni azt a célt, amiért Ő testté lett.
A keresztyén ember azért sem maradhat bűnben, mert megtagadná azt a Valakit, akinek a nevét viseli. Őbenne nincsen bűn. Ez egyike annak a három igeszakasznak az ÚSZ-ben, amely az Úr Jézus Krisztus bűntelen emberi mivoltával foglalkozik. Péter azt mondja, hogy ‘Ő nem cselekedett bűnt’. Pál azt mondja, hogy ‘bűnt nem ismert’. Most János, az a tanítvány, aki különösen bensőségesen ismerte az Urat, hozzáteszi a maga bizonyságtételét: ‘Őbenne nincsen bűn.’
3,6 Aki Őbenne marad, egy sem esik bűnbe; aki bűnbe esik, egy sem látta Őt, sem meg nem ismerte. Ez a vers szembeállítja az igaz hívőt azzal, aki sohasem született újjá. Határozottan azt mondja az igaz hívőről, hogy nem marad bűnben. János itt nem egyes elszigetelt bűnökről beszél, hanem inkább folyamatos, szokásos, jellemző viselkedésről. Ez a vers nem állítja, hogy ha egy keresztyén valamilyen bűnt követ el, elveszíti az üdvösségét. Azt mondja inkább, hogy ha valaki szokás szerint bűnben jár, arra kell következtetni, hogy sohasem tért meg.
Természetszerűen felmerül a kérdés: ‘Mikor válik a bűn szokásossá? Milyen gyakran követheti el az ember, hogy jellemző viselkedéssé váljon?’ János erre nem válaszol. Inkább minden hívőt felszólít a vigyázásra és hagyja, hogy a keresztyén ember önmaga bizonyítson.
3,7 A gnosztikusok, miközben nagyon kérkedtek ismereteikkel, nagyon keveset törődtek személyes életvitelükkel. Ezért János hozzáteszi: ‘Fiacskáim! Senki el ne hitessen benneteket: aki az igazságot cselekszi, igaz az, amiként Ő is igaz.’ Ne támadjon ezen a ponton semmiféle zavar — nem lehet valakinek szellemi élete úgy, hogy mégis bűnben él. Másrészt viszont csak az igazságosságot gyakorolhatja az, aki az Ő természetével rendelkezik, mert Ő igaz.
3,8 Bizonyos gyermekek annyira hasonlítanak a szüleikre, hogy nem lehet őket elveszíteni a tömegben. Ez igaz Isten gyermekeire és az ördög gyermekeire is. Aki a bűnt cselekszi, az ördögből van; mert az ördög kezdettől fogva bűnben leledzik. Itt ismét előjön a gondolat, hogy: ‘Aki a bűnt cselekszi, az ördögből van.’ Az ördög bűnben leledzik (folyamatos, jellemző magatartás) kezdettől fogva, vagyis az első időponttól, amikor bűnt követett el. Minden gyermeke követi ezen a széles úton. Tegyük itt hozzá, hogy az emberek az újjászületés által Isten gyermekei lesznek, de nincsen születés az ördög gyermekeivel kapcsolatban. Az ember egyszerűen azáltal lesz az ördög gyermekévé, hogy utánozza annak magatartását (Ádám révén bűnben születik), de senki sem született az ördög gyermekének.
Ezzel szemben az Úr Jézus azért jött, hogy az ördög munkáit lerontsa (vagyis semmissé tegye). Az Úr elpusztíthatta volna az ördögöt egyetlen szavával, de ehelyett lejött erre a világra, hogy szenvedjen, vérezzen és meghaljon, hogy semmissé tehesse az ördög munkáit. Ha a Megváltónak ilyen sokba került, hogy elvegye a bűnt, milyen legyen a magatartása azoknak, akik bíztak Őbenne, mint Megváltóban?
3,9 A kilencedik vers megismétli, hogy lehetetlen, hogy az, aki Istentől született, bűnt cselekedjen. Néhány bibliakutató úgy gondolja, hogy ez a vers a hívő ember új természetére vonatkozik, és bár ótermészete cselekedhet bűnt, az új természet nem vétkezhet. Mi azonban úgy véljük, hogy itt az apostol újra a megtért embert állítja szembe a meg nem térttel, és a folyamatos vagy szokásos magatartásról beszél. A hívő embernek nem szokása a bűn. Nem maradhat dacosan a bűnben.
Azért, mert benne marad annak magva. A bibliakutatók nem értenek egyet abban, hogy mi az értelme ennek az utóbbi kifejezésnek. Némelyek úgy gondolják, hogy a mag az új természetre vonatkozik, mások szerint a Szent Szellemre, ismét mások szerint Isten Igéjére. Ezek mind igazak, és ezért lehetségesek különböző magyarázatok. Mi úgy veszszük, hogy a mag az új életre vonatkozik, amelyet a hívő a megtérésekor megkapott. Itt tehát az a megállapítás van, hogy az isteni élet megmarad a hívő emberben. Örök biztonságban van. Ahelyett, hogy a keresztyénnek mentsége lenne arra, hogy elmegy és vétkezik, örök biztonsága a garancia arra, hogy nem fog bűnben járni. Nem cselekedhetik szokás szerint bűnt, mivelhogy Istentől szúletett. Ez az isteni kapcsolat eleve kizárja annak lehetőségét, hogy mint életstílust folytassa a bűnben járást.
3,10a Itt jön a negyedik különbség Isten gyermekei és az ördög gyermekei között. Aki igazságot nem cselekszik, az egy sem Istentől való. Nincsen középút. Senki sincsen félig itt, félig ott. Isten gyermekei igaz életükről ismeretesek.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„A TÖRVÉNYTELENSÉG EREDETE
1Jn 3,4-10
Aki nem hajlandó magát Krisztusra nézve megtisztítani, egyensúlyát vesztő alázuhanás peremére kerül, s még másokat is magával sodorhat. A magát megtisztító nem vétkezik folyamatosan. Jó kifogásnak tűnik az állítás, hogy nincs bűnünk, nem vagyunk bűnösök (1,8kk), de becsapjuk vele magunkat, sőt Istent is hazuggá tesszük. A bűn pedig nemcsak vétek, de törvényszegés is (4). A fogalom lényegében ugyanaz, mint a 2Thessz 2,3.7 esetében a ‘törvénytipró’, az utolsó időkben megjelenő antikrisztus. Titokban már működik is a törvényszegés. Ezzel a magukat bűntelennek mondókat illető kritika még erőteljesebb; nemhogy bűnösök, de törvényszegők is, eredetük ördögi és antikrisztusi (2,18kk). A bűnösség letagadása tehát veszélyes, sőt démoni.
Krisztusban nincs bűn, de azért jelent meg emberi testben, hogy a bűnöket elvegye. Isten bárányaként veszi el, hordozza a világ bűnét (Jn 1,29 igéje ua., mint itt az 5. v.-ben). Más oldalról megvilágítva: azért jelent meg az Isten Fia, hogy lerontsa az ördög munkáit. Midőn Isten beszélt az emberhez arról, hogy mi lesz rendeltetése, mit egyen, s mi tilos, a Sátán legelső megnyilatkozása az volt, hogy kétségbe vonta, elferdítette Isten egyértelmű szavát. Valóban kezdettől fogva bűnt cselekszik, s nem hagy fel vele. Ezért a törvényszegésnek minősülő bűn egyenesen az ördögtől van, s aki cselekszi, az is (vö. Jn 8,44). Aki pedig Istentől született, nem vétkezhet (folyamatosan), mert hat benne az ige, életmag van benne, elkezdődött új élete. Mégis minden hívőnek vigyáznia kell, hogy Krisztusban maradjon. A tartós megmaradás véd a folyamatos vétkezés ellen. A legtöbb ige itt jelen időben áll, ha valaki Isten gyermeke, megszűnt a késztetése, hogy minduntalan vétkezzék. Hát akkor lehet időnként félrelépni? Kérdezhetjük hamiskás mosollyal. Vigyázat! Ez is jellegzetes félremagyarázás. Isten nem alkuszik, Nála nincs elnéző engedékenység, a bűnbocsánat eltörli a vétkeket, nincs köze engedményekhez. Ezúttal is két eleme van az igazságnak: A benne megmaradó nem vétkezik, s ha mégis vétkezünk, van pártfogónk az Atyánál, aki engesztelő áldozat értünk, s az egész világért is (2,1).
Az ördög és a tőle valók nem azonnal érzékelhetően hazudnak. Sőt, úgy tűnik, mintha lényegében, ugyanarról beszélne, mint az evangélium, csak kicsit megmásítva, eltorzítva. Így adhatja ki magát a Sátán a világosság angyalának (2Kor 11,14). A megkülönböztetés képessége, helyesebben: adománya szükséges a kellő fölismeréshez, mert a hasonlóság megtévesztő lehet. Elhatárolódásunk tőle nem jelenti azt, hogy ítélőbíróként kellene föllépnünk; nincs még itt az ideje, nem is a mi tisztünk. Majd Isten angyalai fogják elválasztani a búzát és a hozzá megtévesztésig hasonló álbúzát (‘konkoly’ a Mt 13,24kk.26kk példázatában). A semlegesség sem járható út, mert aki nem cselekszi az igazságot, az nem Istentől van, s erőteljes fordulat következik: az sem vett Istentől új életet, aki nem szereti a testvérét. Már láttuk, hogy ebbe minden ember beleértendő, mert Jánosnál hiányzik a felebarát szó. A hitből közvetlen út visz el a szeretetig.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„(b) Akik Istentől születtek, nem vétkeznek (3,4-10). Ez a szakasz annak az éles megosztottságnak a mintáján alapul, mely a Krisztushoz tartozó, nem vétkező igazak és azok között áll fenn, akik ‘törvényszegők’, s a gonosznak a gyermekei. 4. a törvényszegés a bűn: Úgy tűnik, hogy az 1Ján arra a ‘törvényellenességre’ céloz, mely a sátán uralkodásával kapcsolatos az idők végén. A vétkezés bizonyítja, hogy az illető ténylegesen a sátán gyermeke. 6. aki vétkezik, nem látta: Az 1Ján arra utal, hogy aki vétkezik, az valójában nem keresztény (vö. 2,5). 9. Isten magja bennük marad, és nem vétkezhetnek: Úgy tűnik, hogy a keresztényben rejlő bűntelenségre helyezett hangsúly éles ellentétben áll a korábbi állítással, miszerint az embernek nem kellene azt mondania, hogy ‘nincs bűne’ (1,8.10). Ez a szakasz az isteni kiválasztás és benne lakozás bizonyosságával foglalkozik, szemben azokkal, akik kitartanak gonosz tetteikben. Azt feltételezi, hogy a keresztény olyan módon él, ami összeillik az istengyermekséggel (7. v.: igaz; 10. v.: szereti keresztény testvéreit). Hasonlítsuk össze a különbséget a Jézushoz ellenségesen viszonyulók (= a sátán gyermekei) és azok között, aki Ábrahám igazi gyermekei (= örvendeznek Jézusban) a Jn 8,39-ben (J. du Preez: Neot 9 [1975] 105-112).”

(Veöreös Imre: János levelei):
„Nem tud vétkezni
3,4-10
(4) Mindenki, aki a bűnt cselekszi, a törvénytelenséget is cselekszi, ugyanis a bűn a törvénytelenség. (5) És tudjátok, ő azért jelent meg, hogy a bűnöket elvegye, és bűn őbenne nincsen. (6) Senki nem vétkezik, aki őbenne marad; aki vétkezik, nem látta őt, nem is ismerte meg őt. (7) Gyermekeim, senki tévútra ne vezessen titeket: aki az igazságot cselekszi, igaz az, amint ő igaz. (8) Aki a bűnt cselekszi, az ördögtől van, mert az ördög kezdettől vétkezik. Azért jelent meg az lsten Fia, hogy az ördög műveit lerombolja. (9) Senki bűnt nem cselekszik, aki az Istentől származik, mert az ő magja benne marad; és nem tud vétkezni, mert az Istentől származik. (10) Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei: senki nincs az Istentől, aki nem cselekszik igazságot, és (az sem), aki nem szereti a testvérét.
(4) ‘Mindenki, aki a bűnt cselekszi, a törvénytelenséget is cselekszi.’ A ‘bűn’ egyes vétkes tettekre vonatkozik. A ‘törvénytelenség’ jelentése nem teljesen világos ebben a mondatban. Az bizonyos, hogy János levelében a szó nem kapcsolódik az ószövetségi törvényhez. Krisztus törvény-összefoglalására sem céloz vele a levélíró, mert az Isten‑ és emberszeretet János számára nem ‘törvény’. Erőltetett az a magyarázat, hogy Krisztus visszajövetelét megelőző elvetemültségről szóló, hagyományos gondolat cseng vissza ezen a helyen (vö. 2Th 2,1-10). A ‘törvénytelenség’ az Újszövetségben általában azonos jelentésű a ‘bűnnel’. A görög Ószövetség ismételten használja a bűn fogalmára, legtöbbször anélkül, hogy közvetlen vonatkozásba hozná a ‘törvénnyel’. Itt a levélben sajátos értelemben hangzik: az Isten ellen történő lázadást érzékelteti a szó. A tévtanítók nem tartották súlyos dolognak a bűnt a mélyebb istenismeretre eljutott ember életében. Ezzel a könnyelműséggel szemben mondja a levélíró: mindenki, aki bűnt követ el, lázadásban van Isten ellen. Az olvasók gondolatvilága tette szükségessé a rákövetkező megállapítást is: ‘ugyanis a bűn a törvénytelenség’. Tehát: nem más minden egyes bűn, mint lázadás Isten ellen.
A vers értelme: a bűnt elkövető ember szembefordul Istennel. Ez nem általános megállapítás, a ‘mindnyájan bűnösök vagyunk’ mondás szokásos értelmében. A gondolat a vétkező keresztyénekre vonatkozik.
(5) ‘És tudjátok, ő azért jelent meg, hogy a bűnöket elvegye.’ A ‘tudjátok’ a hagyományos keresztyén tanítást idézi fel az olvasókban, ahogyan a levélíró néhány mondattal előbb is ismert őskeresztyén tételre mutatott (3,2b). A központi hitigazságot, melyet többször megtalálunk ünnepélyes hitvallásszerű fogalmazásban az Újszövetség lapjain (1K 1b,3. Zsid 1,3 stb.), a levélíró János evangéliumának szavaival mondja el (J 1,29). A különbség annyi, hogy ott az egyes szám használata a világ összes bűnterhére utal, itt pedig a többes szám a gondolatmenetben szereplő, egyes elkövetett vétkeket emeli ki. Az ‘elvenni’ az eltávolítás értelmében hangzik. Krisztus megváltó munkájának eredményeként a bűnöknek nemcsak bocsánatát, hanem kiküszöbölését, megszüntetését vallja a levélíró.
Hozzáfűzi: ‘és bűn őbenne nincsen’. Ez is őskeresztyén és Jánosi tétel (J 8,46). Krisztus bűntelenségét a levélíró további következtetésének alátámasztására iktatja a gondolatmenetébe. A ‘bűn’ itt már nemcsak egyes bűnös tetteket jelent, hanem az emberi természet romlottságát, bűnös állapotát. A bűn mint egyes vétkes tett és mint lényünket meghatározó valóság váltakozva szerepel egyetlen versen belül: ez jelzi a bűn újszövetségi fogalmának csillámló jelentését, lám azonos író egyetlen mondatán belül is. Krisztus lénye mentes az emberi természet romlottságától, s élete az egyes bűnöktől is. A levélnek ez a megállapítása jelen időben fogalmazódik. A jelen idejű igealaknak nem lehet az az értelme, hogy a levélíró a megdicsőült Krisztus bűntelenségét akarná hangsúlyozni. A levél más helyein is a földön élt Jézus erkölcsi tisztaságát említi. A jelen idejű fogalmazás inkább arra mutat, hogy a názáreti Jézus és a mennyei Krisztus azonosak (lásd 7. v.), a bűntelenség Krisztus lényének sajátja.
(6) ‘Senki nem vétkezik, aki őbenne marad.’ Ha Krisztus bűn nélkül való, az ő tisztaságában részesednek a vele közösségben élő hivők. Ez a logikai következtetés nem felszólítás, hanem megállapítás. A fordítottja is érvényes: ‘aki vétkezik, nem látta őt, nem is ismerte meg őt’. Ha a keresztyén ember bűnt követ el, ez annak bizonyítéka, hogy nem volt Krisztussal igazi találkozása a hitben. Ezt jelenti a Jánosi sajátos ‘látni’ (lásd 1,1-nél). A ‘megismerni’ szóval szintén a hit működésére utal (lásd 2,3-nál). A használt igealak mindkét esetben a múltat és a jelent egyesíti magában (perfektum): a vétkező keresztyének nem ragadták meg Krisztust a hitben, s ennek következményeként most sincsenek vele a hit és engedelmesség kapcsolatában. Az eredeti szöveg a vers mindkét megállapítását így kezdi: ‘mindenki, aki …’ Nincs kivétel a szabály alól: a vétkezés feltétlen ismertetőjel.
Állításának élességét nem lehet tompítanunk olyan félremagyarázással, hogy a Krisztusban hivő ember bűntelenségét a levélíró elvileg érti, mert itt éppen ellenkezőleg gyakorlati nem-vétkezésről szól. Azzal sem intézhetjük el az adódó teológiai nehézséget, hogy csak a Krisztussal való közösség pillanataira vonatkoztatja megállapítását, mert semmi jele nincs, hogy a ‘nem vétkezik’ jelen ideje villanásszerű, pillanatnyi helyzetet jelentene a hit forró élményeinek időpontjában. Sőt az igealak folyamatos, tartós cselekményt jelöl, s a ‘Krisztusban maradni’ fogalmához is hozzátartozik a tartósság. De olvassuk tovább a szakaszt!
(7) ‘Gyermekeim, senki tévútra ne vezessen titeket.’ A meleg megszólítás lelkipásztori hangúvá teszi a dogmatikus keménységgel pattogó gondolatsort. A hozzáfűzött intés pedig megvilágítja, hogy a szakasz éle az olvasókat fenyegető, megtévesztő hamis keresztyén tan ellen irányul.
‘aki az igazságot cselekszi, igaz az’. Nincs semmi okunk annak feltételezésére, hogy Pál apostol megigazulástanának félreértése ellen szól a levélíró, amint Jakab levelében valóban ez történik (Jk 2,14-26). Ellenben a gnosztikus keresztyénekkel folytatott vitába ágyazódik bele az újabb mondat is, s az előző ‘nem vétkezik’-megállapítást pozitív oldalról világítja meg. Csak aki teljesíti, amit Isten kíván tőle — ezt jelenti az ‘igazság cselekvése’ —, az mondható ‘igaz’ embernek, tehát olyannak, mint amilyennek Isten akarja. Ismét Krisztus szolgál ennek mintájául (2,29) és a tétel igazolásául: ‘amint ő igaz’. A jelen idejű fogalmazásban benne rejlik Jézus földi életének Isten akaratával való teljes egybecsendülése, és ugyanakkor földi lényének a megdicsőült, mai létformájával való azonossága (lásd 5. vers).
(8) ‘Aki a bűnt cselekszi, az ördögtől van, mert az ördög kezdettől vétkezik.’ A vétkező keresztyén tehát nem Isten gyermeke, lénye nem Istentől ered, hanem az ördögtől származik. János evangéliumának jellegzetes gondolata csendül meg itt: ‘Ti atyátoktól, az ördögtől valók vagytok, és atyátok kívánságait akarjátok cselekedni. Az gyilkos volt kezdettől’ (J 8,44). A levél szerint a bűn cselekvése ismertetőjele a magát keresztyénnek tartó ember ördögi eredetének. A ‘kezdettől’ jelentheti a teremtés kezdetét, vagy az ördög létezésének kezdetét. Mégis inkább az ószövetségi első bűneset elbeszélésére utal, amint János evangéliumából vett idézetünk párhuzama nyilvánvalóvá teszi. A hangsúly azon van, hogy az ördög lényéhez — mióta csak létezik — hozzátartozik a vétkezés, a bűn. Az ördög vétkezésére vonatkozólag a jelen idő használata János gondolatvilágában az ördög hatóerejének jelenben is megnyilvánuló tényét jelzi: a vétkező keresztyén embert az ördög hatja át, lényegszerűen meghatározza.
Vegyük szemügyre közelebbről az ‘ördög’ képzetét, amely a levélben személyes, istenellenes, láthatatlan hatalomként jelentkezik. Az Ószövetség görög fordítása a szóval a héber Ószövetség ‘sátán’ fogalmát fordítja. A görög szóban a ‘szétválasztani’ ige rejlik, kérdéses azonban, hogy ez a jelentés belejátszott‑e a görög főnév (diabolos) megválasztásába a fordítóknál. A ‘sátán’ az Ószövetségben eredetileg nem démoni lény, hanem mintegy az ügyész, a vádló szerepét töltötte be Isten elképzelt mennyei udvartartásában. Istentől rendelt helye, szerepe volt Isten világkormányzásában. Később — főleg az ószövetség után keletkezett zsidó iratokban — a sátán alakja önállósult, a rossz ősokává vált. A sátán eredeti ószövetségi képe nem iráni, nem is babilóniai vallási termék, hanem az ősi ószövetségi hit darabja. Csak alakjának későbbi elváltozásánál kell számolnunk ezekkel az idegen hatásokkal. A késői-zsidó szellemi örökség nyomán azután az Újszövetségben a sátán már a világ ura; hatalmának Krisztus vet véget, aki Isten uralmát hozza. Ezt a dualista szemléletet Jánosnál színezte, bizonyos mértékben fokozta a gnosztikus gondolkozás. (Lásd e kérdéskörhöz a ‘gonosz’-ról szóló magyarázatot 2,13-nál.) Itt most kitérőt kell tennünk az írásmagyarázat ösvényéről, hogy dogmatikai szempontból fontoljuk meg a kérdést, hiszen mai hitünk számára csak így kapjuk meg Isten igéjének iránymutatását. A világ és az ember nincs kiszolgáltatva az ördög uralmának — a Krisztus-hiten kívüli területen sem —, mert ez ellenkeznék Isten mindenhatóságával s gyengítené teremtő, gondviselő munkájának szuverenitását. Teológiai felfogásunk az ‘ördögöt’ illetően a legősibb bibliai hagyományhoz tér vissza, amikor a sátánt Isten eszközének vallották. Az ördög alakjának — vallástörténeti hatásokkal magyarázható — további alakulása a Szentírásban mégis jelentős mai hitünkre nézve. A mi nemzedékünk a második világháború folyamán számtalan módon tapasztalta a gonoszság megejtő hatalmát. Az emberi életben és a történelemben nemcsak egyes vétkekkel, tévedésekkel és botlásokkal kell számolnunk, hanem a bűn sokszor végzetes szövevényével, csábos vagy erőszakos uralmával. Isten hatalmát, szeretetének szándékát azonban nem korlátozza, sőt szolgálja végső soron mindaz a rossz is, amit az ‘ördög’ tevékenysége alá foglal az újszövetségi hit. A bibliai sátán az emberfölötti gonosz közelebbről meg nem határozható valóságát jelzi. De a ‘sátán’ nem tárgya a keresztyén hitnek az apostoli hitvallás szerint. (Lásd még a ‘Mai jegyzetek’-ben: ‘A gonosz műveinek lerombolása’ címen!)
‘Azért jelent meg az Isten Fia, hogy az ördög műveit lerombolja.’ Krisztus ‘megjelenése’ földi életére vonatkozik, de magában foglalja feltámadását, Szentlélekben továbbfolytatódó munkáját. Jézus megváltó működésének célját határozza meg a levélíró. A ‘lerombolni’ eredetileg épület tönkretételét, erőszakos lebontását, széthányását jelentette (J 2,19), átvitt értelemben pedig valaminek megszüntetését (például a szombatnapi törvények félretételére használja János evangéliuma). Itt a radikális eltávolítást, megsemmisítést tartalmazza a szó. A ‘műveinek’ megfelelő görög szó munkát, alkotást ugyanúgy magában foglal, mint cselekedetet, tettet. Az ‘ördög művei’ elsősorban az emberek vétkei; azután szélesebb körben mindaz, amit a bűn következményének vall a Szentírás. E vers hátterében meghúzódik a bűneset elbeszélése, s ez a rejtett kapcsolat jogosulttá teheti a bővített értelmezést, noha a szöveg alapján elsősorban a bűnök eltávolítására kell gondolnunk. Krisztus megváltó erejét hirdeti János mindannak lerombolására, ami bűn, baj, nyomorúság van az emberben, az életben, a világban. Ezek közé tartozik a szenvedés és a halál is.
(9) A gondolatmenet ebben a versben ér a legmerészebb tételig. Az itt mondottak szorosan összefüggnek az Istentől származás alaptényével. Isten ‘nemzésének’ meghökkentő valóságképéből nő szervesen a vers minden megállapítása. Formálisan és tartalmilag egyaránt hangsúlyozza ezt a szöveg azzal, hogy visszanyúl az alapvető gondolathoz, az Istentől való származáshoz (2,29-ben találkoztunk már a fogalommal): ‘Senki bűnt nem cselekszik, aki az Istentől származik’. Kivételt nem ismerő megállapítás. (A görög szöveg itt is az előző szókapcsolatot használja: ‘mindenki, aki … A megokolást, a magyarázatot is megadja: ‘mert az ő magja benne marad’. Isten ‘magja’ a nemzés gondolatához kapcsolódik. Hasonlat, amely azonban magasabbrendű valóságot takar: a hivő ember új létét maradandóan meghatározza Istentől való eredete. Isten saját lényéből adott a hivő embernek. Emberi mivoltába isteni valóság került. Egyszerűbben magyarázva: isteni erőket kapott. Ez a megállapítás csak más megfogalmazása a hagyományos őskeresztyén gondolatnak, mely Isten Lelkének vételéről és bennünk maradásáról szól. A hagyományos tanítással való azonosságot megerősíti az az írásmagyarázati tény, hogy a ‘mag’ itt a Szentlelket jelenti (eltérően 1P 1,23-tól, ahol szintén a ‘mag’ szerepel, bár más görög szóval, s Isten igéjére utal, amelynek ‘nemző’, teremtő ereje van: az ember újjászületését eredményezi). E jelentés helyességét alátámasztja többek között az azonos értelmű ‘kenet’ (lásd 2,27-nél), továbbá Isten bennünk maradásának a Szentlélek vételével történő megokolása (4,13). Isten Lelke a hivő keresztyén emberben nem földi, nem emberi, hanem isteni valóság, mely áthatja egész lényét. Ebből következik a levélíró folytatódó gondolata: a keresztyén ember nemcsak ‘nem vétkezik’, ez még csupán ténymegállapítást tartalmazó kijelentés, hanem ‘nem tud vétkezni, mert az Istentől származik’.
Ezzel elérkeztünk az egész levél legsúlyosabb, legtöbb problémát jelentő teológiai kijelentéséhez. Félreérthetetlenül állítja, hogy a hivő ember lényét annyira áthatja az Isten, hogy kizárt a bűn cselekvésének még lehetősége is. A keresztyén írásmagyarázat becsületességéhez tartozik, hogy ne próbálja ennek a mondatnak élét tompítani, értelmét elmosni, megváltoztatni, ahogyan nem egyszer történt. A levélíró roppant súlyos tételét eredeti, teljes értelmében vesszük, s erre keressük a magyarázatot. Így nyomban elesik néhány magyarázati próbálkozás. Ilyenek: a keresztyén ember ‘nem vétkezik’ és ‘nem vétkezhet’ csak formája szerint állítás, a valóságban felszólítás. Továbbá: a keresztyén ember bűntelensége Isten kegyelmes ítéletében található, nem pedig a keresztyén ember valóságos cselekvésében. Hasonlóan megkerüli a szöveg eredeti értelmét az a magyarázat, mely szerint kihegyezett állításokkal van dolgunk, nem szabad szó szerint vennünk. A katolikus írásmagyarázat felelete sem elfogadható, mely a ‘vétkezik’ jelentését a Krisztus-hittől való elszakadásra és a legsúlyosabb erkölcsi vétkekre szűkíti (Schnackenburg). Erre a szöveg nem ad módot. A helyt nem álló magyarázatot a levél más helyéről (5,17) vetíti ide az illető kutató. A kérdés megoldására a szakasz magyarázatának végén térünk rá.
(10) ‘Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei: senki nincs az Istentől, aki nem cselekszik igazságot.’ Ezek szerint a helyes erkölcsi cselekedetek, illetve azok hiánya, ellentéte számítanak megkülönböztető jelnek. Az egyik embert Isten lénye határozza meg, a másikat a gonosz hatalma járja át. Az emberek két csoportra osztása erőteljesen dívott a késői-zsidó irodalomban, különösen is élesen jelentkezett a kumráni zsidó közösség gondolkodásában. A Holt-tengeri Tekercsek saját vallásos közösségük tagjait ‘a fény fiainak’, a többi embert ‘a sötétség fiainak’ nevezték. Ez a kettéosztás megfelelt a gnosztikus gondolkozás dualizmusának. János levelében itt is számolhatunk gnosztikus hatással. A felismerhető különbséget János erkölcsi természetűnek ítéli fenti megállapításával. Az erkölcsi életfolytatást mondja megvonható határnak Isten gyermekei és mások között. Mintha hivő keresztyénnek lenni nyilvánvaló erkölcsi tökéletességet jelentene, a nem hivő ember cselekvése pedig feltétlenül helytelen volna erkölcsi szempontból. Ez az állítás így önmagában nem igaz és teológiailag sem érvényes, s ez a körülmény figyelmeztet, hogy nem szabad az itt olvasott egyes megállapításokat elszigetelten magyarázni, hanem összefüggésükben kell értelmüket megtalálni, amint alább megpróbáljuk.
‘.... és (az sem), aki nem szereti a testvérét’ — ez a levélírónak már továbbvezető hozzáfűzése. A következő szakaszban ugyanis a testvérszeretet kerül elő, a levél immár másodízben visszatérő fontos motívumaként. Ezzel a megjegyzéssel a legfontosabbat emeli ki a levél írója a keresztyén ember erkölcsi magatartásából.
A hivő ember és a bűn kérdésében az egész levél — három részlet kivételével — egyértelmű és világos álláspontot mutat: a keresztyén ember is vétkezik. Másképpen értelmetlen lenne a levél számos felhívása, intése, biztatása (2,15.28; 3,3; 3,20 stb.). A kivételt képező három részletből az egyiket már tárgyaltuk (1,5-2,2); a másodikkal most foglalkozunk (3,4-10); a harmadik, az utóiratban, még hátra van (5,16-18). Az utóbbit most még nem vonjuk bele a tárgyalásba, a megoldást nem vinné előre, inkább az itt nyert eredményt használjuk fel majd annak értelmezésénél.
Az említett első levélrészlet határozottan és nyilvánvalóan paradox jellegű: egyaránt tartalmazza az Istennel való közösség összeférhetetlenségét a bűnnel (1,5-7a), valamint a keresztyén ember meg nem szűnő bűnvallásának szükségességét és Isten állandó bocsánatát (1,8-10). A két ellentétes pólust a levél azután úgy kapcsolja össze, hogy a ‘nem-vétkezés’ gondolatát felszólítássá teszi a keresztyén ember életében, a hivőnek mégis elkövetett vétkeire pedig hirdeti Krisztus művének bűnbocsánatot szerző jelentőségét (2,1-2).
A levél második említett részletében, melyet most olvastunk (3,4-10), ez a paradoxon, ellentmondó igazságok összekapcsolása, nem található. Egyértelmű álláspontja, hogy a hivő ember nem vétkezhet. De szabad‑e a szakaszt a levélből kiszakítva néznünk?! Ha a levél egészében keressük a szakasz helyét, kitűnik, hogy az egyik pólus szerepét látja el, amelyhez az ellentétes pólust a levél többi része szolgáltatja. A levél elején megfigyelt paradoxon itt nagyban jelenik meg előttünk: a most olvasott szakasz és a levél általános álláspontjának ellentétes igazságaként. Ezzel ellensúlyt kap ez a szakasz a levél számos részletében, s ‘a keresztyén ember vétkezik — nem vétkezik’ dialektikus igazsága tűnik elénk. Ez az első válaszunk a szakasz teológiai értelmezésének kérdésére.
Itt azonban nem állhatunk meg. A tárgyalt szakasz nagy része a feltételezett alapirathoz tartozik több kutató szerint. Ha elfogadjuk a feltevést, innen is kapunk segítséget a szöveg megértéséhez. Ezt vázolom röviden. Az alapirat keresztyén irat lehetett, de az itt felhasznált tételsora dualista gnosztikus gondolatokat ölel fel. Stílusbeli és tartalmi szempontok alapján elég határozott körvonallal tűnik elő e versekből a vélt alapirat szövege (2,29c; 3,4ab; 3,6; 3,7b; 3,8a; 3,9a; 3,10b). Az alapiratnak ezt a töredékét az ‘Istentől nemzés’ jellegzetesen gnosztikus képzete határozza meg. A gnosztikus kegyesség szembeállította a földi-anyagi létet a szellemi(pneumatikus)-isteni léttel, és az emberi természet istenülését hirdette. A levél keresztyén szerzője alkalmasnak találta a gnosztikus-keresztyén eredetű tételsort, hogy felhasználja levelében. A szóban forgó szakaszban saját megjegyzéseivel látta el (3,5. 7ac. 8bc. 9bc. 10ac.). Hozzáfűzött kiegészítő sorai mutatják, hogy az eredetileg gnosztikus jellegű mondásokat keresztyén módon értelmezi. Nem idegen testként szerepel ez az anyag levelében, hanem beleépül gondolatvilágába. A szerző rááll a kezében levő iratrészlet gondolati vágányára: erre következtethetünk abból, hogy hozzáfűzött megjegyzéseibe ő vonja be a ‘mag’ képzetét, mely kapcsolódik a nemzés fogalomköréhez, valamint ő fokozza a bűntelenségre vonatkozó állítást (‘nem tud vétkezni’ 9bc. v.).
A szerzőnek ez az eljárása — ha így volt — megfelel a levél egész jellegének. János a levélben a keresztyénség gnosztikus fertőzése ellen küzd, de ezt a gnosztikus gondolatvilágba belehelyezkedve, annak nyelvezete segítségével teszi. Csak így remélheti a megértést, a visszhangot, érveinek elfogadását gnosztikus hatás alatt levő olvasói részéről. A gnosztikus terminológia nem egyszerűen missziói ‘fogás’ részéről, mert ő maga is benne él ebben a szellemi légkörben. Ezért belülről tudja átvenni annak képzeteit. A tévtanítók és a tévtanítás ellen az ellenfél vértezetében indul.
A szóban forgó szakasszal a szerző végeredményben az ellen a gnosztikus-keresztyén tévtanítás ellen fordul, mely nem tartotta jelentősnek a hivő ember erkölcsi feladatát, bűnöktől való szabadulását. Ennek helytelenítésére aligha kaphatott volna jobb eszközt annál a következtetésnél, melyre a gnosztikus színezetű ‘Istentől nemzés’ módot ad. Sőt az ‘alapiratnak’ gnosztikus-keresztyén talajból nőtt mondássorát egészében kitűnően alkalmazhatta célja érdekében: a hivő keresztyén ember nem veheti könnyelműen a bűnt, minden ereje megfeszítésével küzdenie kell ellene. Így ad közelebbi segítséget a szakasz értelmezéséhez az alapirattal való számolás. Belehelyezkednek e versek a levél egykori szellemi hátterébe, s ugyanakkor tükrözik az író célját. Ez a második magyarázati szempontunk a szakaszból adódó teológiai kérdőjelre: az erkölcsi lazaság gnosztikus-keresztyén életfelfogásával szemben éppen gnosztikus-keresztyén jellegű érvelést alkalmaz a bűn ellen való küzdelem komolyabban vétele érdekében.
A két magyarázatunk egybefonódik: paradox keresztyén igazság egyik tételét feszíti a végsőkig az olvasók vallási gondolatvilágának nyelvén, hogy felrázza őket Isten erkölcsi akaratának teljesítésére, a vétkek kerülésére, különösen a szeretet gyakorlására. A súlyos tételeknek ez a gyakorlati lelkipásztori célja. Ezért nem olvasható ki belőle a hivő ember bűntelenségének hamis tana, képmutató állítása, vagy a bűntelenség megvalósításának hajmeresztő kísérlete.
A szakasznak ez a magyarázata az alapirat feltételezése nélkül is megáll. Ebben az esetben nem gnosztikus-keresztyén jellegű átvett tételekkel, hanem saját mondataival szolgálja a levélíró a keresztyén életben a bűn kerülését, Isten erkölcsi akaratának megvalósítását. Csakhogy így nem kapunk feleletet arra a nehéz kérdésre, miként mondhatott a szerző olyan feltétlen érvényű megállapítást, hogy az Istentől származó ember nem vétkezhet. Egyetlen megoldásként maradna: a szerző gyakorlati intő célból írja mondatait, s egyes megállapításait nem szabad dogmatikai mérlegre helyezni. Ebben a megvilágításban gondolatmenete így fest: csak az az igazi keresztyén, aki mindennapi cselekvésében Isten akarata szerint él; senki se vétkezzék tehát könnyelműen a biztos megbocsátás reményében, hiszen a Szentlélekkel való belső kapcsolata képessé teszi a bűn elkerülésére; az Istentől kapott új élete védi bűn elkövetésétől; Isten-gyermeksége azonban nem önmagától ható állapot, amelyben megpihenhetnék, hanem a bűnök legyőzésének állandó feladatát rejti magában; ebben az értelemben lesz az erkölcsi vétkek kerülése Isten gyermekeinek ismertetőjelévé. — Ez a magyarázat jól beleillik a levél egészébe is. A levél szóban forgó szakaszának gyakorlati következménye mindenképpen ez az erkölcsi biztatás. Az egyszerű hivő bibliaolvasót ne is terhelje a szakasz teológiai talánya.
Ha azonban nemcsak a szakasz végső kicsengésére figyelünk, s ennek alapján letompítjuk a közbeeső megállapítások rendkívüli élét, hanem komolyan vesszük a szerző leírt egyes mondatait, akkor a megelőzően kifejtett két magyarázati szempontunkra szükség van. Ehhez járul még egy harmadik: paradoxon nélküli igazságnak, önmagában is teljes érvényű megállapításnak ez a szakasz csak a végső jövő reménységeként tekinthető. Az Újszövetség feltehetően legkésőbbi irata, a második Péter-levél hasonlóan hellénisztikus, gnosztikus képzetvilágból meríti az ‘isteni természet’ megjelölést, amelynek a keresztyén ember részesévé lesz (2P 1,4). Ez ‘drága és legnagyobb ígéretek’ eljövendő teljesüléseként villan fel. János teológiájára viszont jellemző a végső dolgok jelenbe vetítése. Az Istentől származó ember bűntelenségének állítását olvasva, nem szabad megfeledkeznünk erről a jellegzetes jánosi eszkatologikus szemléletről. Ezzel érkeztünk el az adott teológiai probléma megoldásának harmadik szálához.
Az emberi természet megváltozását várja már az Ószövetség. Erre mutat az új szív és új lélek prófétai ígérete (Jer 24,7; 32,40. Ez 11,19-20; 36,26-27). A késői-zsidó irodalom a messiási időben számít ennek bekövetkezésére. Egyik Krisztus-előtti zsidó iratban olvassuk: ‘… és ő minden teremtménynek új és igaz természetet adott, hogy egész természetük szerint soha örökké ne vétkezzenek és igazak legyenek’. A Holt-tengeri Tekercsekben pedig: ‘Nem. lesz többé igazságtalanság. Megszégyenül a csalás minden műve. Egészen addig küzdenek a férfi szívében az igazság és az igazságtalanság szellemei’. Ezt az ősi bibliai reménységet ápolja az őskeresztyénség és Pál (Mt 22,30b. 1K 15,42-57). Erről a reménységről János a fenti szakaszban úgy beszél, mint a jelen valóságáról. Ha meggondoljuk, hogy a levél gyakran az örök életről is úgy szól a jelenben, hogy nem fűzi hozzá annak még hátralevő teljességét (3,14), a szerző szavait Isten gyermekeinek nem-vétkezéséről hasonlóképpen eszkatologikus látásmódja velejárójaként vehetjük. Nem különbözteti meg a megvalósult és a még hátralevő reménységet Isten gyermekeinek erkölcsi állapotában, hiszen annyira a keresztyén élet jelene érdekli, s Isten-gyermeki mivoltunkból következő erkölcsi feladatainkra tesz hangsúlyt. Mi, a levél mai olvasói, megállapításait ebben a nagy távlatban nézhetjük: a keresztyén ember bűntelensége olyan végső reménység, amelynek záloga és a jelenben már ható, a nem-vétkezésben segítő tényezője Isten bennünk dolgozó Lelke. A keresztyén ember eljövendő bűntelenségének jelenbe vetített reménysége az olvasott szakaszban a bűn elleni küzdelem jegyében mozog.
Ha a szakasz mondanivalóját — a hivő ember nem vétkezik — akár dialektikus igazságként nézzük, akár gnosztikus-keresztyén érvelésnek tekintjük, akár a sajátos jánosi, jelenbe helyezett eszkatológia megvilágításába helyezzük s mint beteljesülő reménységet tekintjük, sőt e három megoldásunkat egybefogjuk —, az író belső célja világossá válik előttünk. Ugyanide jutunk, mint láttuk, ha a levélíró egyes megállapításait kötetlenebbül értelmezzük, s a gyakorlati lelkipásztori célhoz vezető gondolati eszközöknek tekintjük. Ez a mindenképpen nyilvánvaló belső cél saját korábbi mondatával fejezhető ki: ‘Gyermekeim, ezeket írom nektek, hogy ne vétkezzetek!’ (2,1). A szakasz gnosztikus szellemi környezetben elhangzó intő, serkentő szó a keresztyén ember erkölcsi erőfeszítésének szükségességéről, melyet megalapoz a hivőnek valóságos Isten-gyermeki mivolta.
A keresztyén ember és a bűn kérdéséről a levélben olvasott első részlet (1,5-2,2) Luther Római Levélről szóló magyarázatának híres formulájában kapta meg hív visszhangját (‘egyszerre vagyok bűnös és igaz’), s vezet hatalmas erővel a keresztyén ember életében a naponkénti bűnbocsánat szükségességéhez. A mostani szakasz (3,4-10) belső nézőpontját Luther nem ragadta meg. 1527-ben tartott előadásokat János első leveléről. Ekként magyarázta a 6. verset: ‘Ahol Krisztus van, ott eltűnik a bűn’. Luthernek ezt a megállapítását így szólaltatta meg egyik újabb írásmagyarázó : ‘Krisztus közösségében egészen szabadok vagyunk a bűntől, mert mi vele mindig a megbocsátás hatálya alatt élünk’ (Ch. Lindskrog). Ez mélyen igaz, s a keresztyén ember életében a legvigasztalóbb, legfelemelőbb örömhír, soha meg nem fakulható drága igazság. Mégis Luther magyarázata a levélnek ezen a helyén nem alkalmazható. Ő itt Pál szemével nézi Jánost, és magyarázata nem szolgáltat igazságot a levélrészlet közvetlen értelmének, sem belső céljának, amit a szöveg elénk tár, ha alázatosan és nyitott lélekkel hajlunk fölébe. Luther magyarázata jele annak, hogy lehetséges egy adott bibliai részletnek nem pontos, az eredeti értelmet nem híven megszólaltató, igazi jelentésétől eltérő kifejtése, amely ugyanakkor helytálló keresztyén igazság, mert más bibliai helyeken található üzenet felragyogtatása. Luther tévedett ezen a helyen mint a Szentírás egy részletének magyarázója, de helyesen szólt mint a Szentírás egészének értelmezője.
3,4-10 magyarázatának összefoglalása
Bűn cselekvése: Isten ellen való lázadás. Jézus Krisztus azért jelent meg a földön, hogy eltávolítsa a bűnöket az emberi életből. Ő bűntelen volt, s akik vele, immár a feltámadt Krisztussal közösségben vannak, nem követhetnek el vétket. Bűn elkövetése a keresztyén ember életében arról tanúskodik, hogy nem volt igazi találkozása Krisztussal a hit útján. Az olvasók ne higgyenek az ellenkező tévtanításnak, mely szerint a hivő ember számára közömbös a bűn. Isten akaratát Jézushoz hasonlóan úgy tölti be a keresztyén ember, ha cselekszi a jót. Jézus földre jövetelének célja a bűnöknek és a bűn következményeinek megszüntetése volt. A hivő ember nem tud vétkezni, mert új lényét meghatározza az isteni eredet: Isten Lelke hatja át maradandóan. Ezért a jó vagy rossz cselekvés különbözteti meg Isten gyermekeit és azokat, akiknek lényét a láthatatlan gonosz hatalma járja át. Istennel nincs kapcsolatban a keresztyén ember, ha nem valósítja meg az ő erkölcsi akaratát, elsősorban a testvérszeretetben.
Versről versre haladva így állt elénk a szakasz. A levélnek a keresztyén ember és a bűn kérdésében itt jelentkező álláspontja a keresztyén igazság két ellentétes sarkpontja közül az egyik, amelyet kiegészít a másik, a levél más helyein, a keresztyén ember vétkezéséről, a bűnbánat és bűnbocsánat maradandó szükségéről. János a levél hátterében mutatkozó tévtanítók vallási nyelvét használva, küzd a szakaszban az olvasókat fenyegető hamis tan ellen, mely szerint az Isten megismerésére eljutott embernél nem fontos az erkölcsi cselekvés és a szeretet gyakorlása. A leírtakkal a hívő keresztyéneket biztatja a vétkek kerülésére. Ennek érdekében hatalmasan hirdeti a Krisztus-hivő emberben munkálkodó isteni erő, a Szentlélek tényét és jelentőségét; közben azonban nem említi a keresztyén valóság másik felét, emberi mivoltunk alapvető romlottságát halálunkig.
KITEKINTÉS
A gonosz műveinek lerombolása
Jobban tesszük, ha a sátán és ördög helyett mi keresztyének ‘emberfölötti gonoszról’ beszélünk (a szakkifejezést néhai Prőhle Károlytól veszem). Ezzel elesik minden hamis emberi elképzelés, mely gonosz istenként állítja szemünk elé. Ebben a megjelölésben érvényesül mindaz, amit keresztyén hitünk a Szentírás alapján a sátánról vall, de lehull róla ősi évezredek hozzátapadt sok mitikus vonása. Valóban van a bűnnek olyan ereje a földön, mely nemcsak az egyes személyes vétkek összeadásából tevődik össze, hanem föléje nő az embereknek, és mérhetetlen sok baj, nyomorúság okozója az emberiség történetében és az egyének életében. Nem tesszük racionálisan megmagyarázhatóvá a sátánt, noha az emberfölötti gonosz valóságának vannak megdöbbentő jelei a hívő szemében. A gondolkozó hit számol erejével, s nem küszöböli ki a titokzatosat, a megfejthetetlent az emberfölötti gonosz tényéből és működéséből.
Erről az emberfölötti gonoszról tudnunk kell, hogy nincs Isten hatalmi körén kívül. Bármennyire hihetetlen, érthetetlen a hivő értelemnek, a gonosz is Isten szolgálatában áll. Luther fejezte ki ezt az egy-Isten-hitünkhöz hozzátartozó igazságot fordulatosan: ‘Isten ördögéről’ beszélt. Az emberfölötti gonosz csak eszköz Isten világkormányzó és üdvösséget készítő kezében. Messzire vezetne most ebbe belegondolnunk, legyen elég ízelítőül ennek a keresztyén igazságnak nem dogmatikus, hanem világias tónusú rajza. Goethe a Faustban így világítja meg Mefisztó szerepét az emberiség életében:
Mert könnyen lankad el az ember munka láttán,
tétlen nyugalmat gyorsan megszeret;
ezért mellé oly társat rendelek,
ki buzdít, hajt s munkál, miként a Sátán.
E szavak nyomán Madách Az ember tragédiájának záró színében még határozottabban és találóbban írja meg ezt a gondolatot:
Te Lucifer meg, egy gyűrű te is
mindenségemben, — működjél tovább:
hideg tudásod, dőre tagadásod
lesz az élesztő, mely forrásba hoz,
s eltántorítja bár — az mit se tesz —
egy percre az embert, majd visszatér.
De bűnhődésed végtelen leend
szünetlen látva, hogy, mit rontani vágyol,
szép és nemesnek új csírája lesz.
Mi azonban most nem arról elmélkedünk, hogy miként illeszkedik bele az emberfölötti gonosz szerepe Isten tervébe, hanem ennek a keresztyén igazságnak másik oldalára gondolunk: hogyan kapcsolódhat bele a keresztyén ember a gonosz műveinek lerombolásába? Krisztus megváltó munkájának folytatásaként ugyanis ez a feladat vár a hivő emberre. ‘Azért jelent meg az Isten Fia, hogy .az ördög műveit lerombolja.’
E feladatnak az egyéni életben végrehajtandó része szokott inkább előtérben állni a hívő keresztyén szeme előtt. Valóban, a hivő embernek bűn ellen vívott harca önmagánál kezdődik. De nem szabad a személyes vétkekkel való foglalkozásra szűkíteni a kérdést. Az emberfölötti gonosznak vannak olyan művei a földön, amelyek történelmi arányúvá nőttek. Nem tarthatja vissza a hivőt az ellenük folytatandó küzdelemtől az a körülmény, hogy nem-hivőkkel együtt száll síkra. Az egyéni keresztyén életben megvalósítandó erkölcsi követelmények sem mások, mint a legnemesebb emberi erkölcs, ahogyan azt istenhittől függetlenül is vallják nem-keresztyének az emberiség jobbjai sorában. Nem tántoríthat vissza, sőt inkább örömünkre szolgál, hogy a gonosz közösségi műveinek lerombolására nem-hivők elindultak, néha hamarább, mint a keresztyének.
Elég csak nevén neveznünk az embrfölötti gonosz nagyméretű építményeit a földön, máris jól tudjuk, miről van szó. Az egyik legnagyobb közöttük: a társadalmi igazságtalanság. A gazdagság és szegénység kiáltó ellentéte, ennek megváltozhatatlan szükségszerűségként kezelése a gonosznak hosszú évezredekre visszamenő műve, melyben számtalan nemzedék vétke rétegeződik egymásra. Az emberfölötti gonosz nagyméretű alkotása a fajgyűlölet, mely a világ különböző részein a legkülönbözőbb változatokban megtalálható, nemcsak Dél-Afrikában vagy Észak-Amerikában a fehérek és négerek viszonylatában. Ősi vétkek halmozódtak fel a fajgyűlöletben. Mai vétkek is tornyosulnak rájuk, és teszik szinte legyőzhetetlennek látszóvá a fajok ellenszenvét. Nem emberfölötti gonosz mű a háború is? A történelem ősködébe veszően intézték családok, törzsek, népek a viszályaikat, hódítási, rablási szándékukat tömeges gyilkoló eszközökkel, a fejlettség fokához mérten lett légyen az kőbalta, vagy később tank. S most is ott függ az emberiség feje fölött ennek a gonosz műnek gomba alakú árnyéka.
Az emberfölötti gonosz történelmi, társadalmi, világméretű műveinek lerombolására még soha nem gyürkőzött neki annyira nemzedék a földön, mint a most élő. Krisztus nyomában mi keresztyének sem maradhatunk távol!”

(David Jackman: János levelei):
„3. Az Atya visszatükrözése életstílusunkban (4-6)
János itt ismét arra hívja fel a figyelmünket, hogy Isten gyermekeként élni azt jelenti, hogy egyértelműen szakítunk a bűnnel. E versek félreérthetetlenül kimondják, hogy valahányszor bűnt követünk el, megszegjük Isten törvényét, amely nem más, mint az Ő tökéletes jellemének és akaratának visszatükröződése. Minden elhajlás Isten utasításaitól törvényszegő cselekedet, amely megmutatja, lényegében hogyan viszonyulunk Istenhez. Törést idéz elő az életünkben, ahogyan egyetlen, az útról felpattanó kő bezúzhatja az autó szélvédőjét, azonnali megállásra késztetve a vezetőt. Gondoljunk egy pillanatra az ember alkotta törvényre, amely vagy visszatükrözi Isten törvényét, vagy nem. Olykor nagyon is tudatosan és szándékosan hágják át a törvényt, például lopnak vagy csalnak. Máskor véletlenül követnek el törvényszegést, például amikor egy idegen azon veszi észre magát, hogy rossz felé hajt egy egyirányú utcában. Mégis, mindkét esetben vétkeztek; megszegték a törvényt. A tévtanítók a jelek szerint azt állították, hogy ők magasabb síkon, jóval a törvények és szabályok szintje fölött élik meg a vallást, ahol a keresztyén ember szabaddá válik Isten ‘megismerésére’, anélkül hogy megtartaná a parancsolatokat. János leleplezi azt az elképzelést, miszerint a bűn az egyik vagy másik konkrét törvény megszegése lenne, és rámutat, hogy a bűn egyfajta viszonyulás Istenhez, ami jellemző minden bűnösre.
Jézus első eljövetelében János Isten megoldását látja az emberi bűn problémájára (5) azáltal, hogy elveszi bűneinket. János, az apostol, először a Krisztust Isten Bárányának nevező Keresztelő Jánostól hallotta ezt (Jn 1,29). Jézus ugyanezt tanította, mikor önmagát a jó pásztornak nevezte, aki életét adja a juhokért (Jn 10,15). A bárány csak halálában válhatott a bűnért való áldozattá, jóllehet szeplőtlennek kellett lennie, hogy Isten elfogadja. János ugyanígy emlékeztet minket Krisztus bűntelen tökéletességére, de ezt engesztelő halála szükséges tényezőjének látja. Csak aki maga bűntelen volt, szerezhetett engesztelést mások bűneiért. És ebben van a különbség Krisztus, az Isten Báránya és minden más áldozat között, amelyet Izráel sok évszázados történelme során bemutattak. Az áldozati állatnak makulátlannak kellett lennie, csak úgy helyettesíthette a bűnöst; a dolog természetéből fakadóan azonban sohasem szerezhetett az oltárnak erkölcsi tökéletességet. Krisztus dicsősége, hogy egy bűn nélkül való emberi akaratot tudott odavinni, hogy felajánlja a mi lázadó, bűnös akaratunk helyett, amikor vére a mi bűneinkért kiontatott a Golgotán. Ettől válik a kereszt a keresztyén üzenet középpontjává. Ez Isten válasza az ember legégetőbb szükségére. Isten arra vágyik, hogy embereket fogadhasson vissza a családjába; de a bűn nem fér össze a fiúsággal. Isten tehát eljön a Fiú, Jézus személyében, hogy saját erkölcsi törvényét egész életén keresztül és végül az élete árán is megtartsa, s ezáltal bűneinket elvéve valóságossá tegye a megbocsátást.
A kereszt fényében ekkor az válik fontos kérdéssé, hogy vajon ‘az én bűneim el vannak véve?’ A 6. vers szerint a választ jelen tapasztalatunk adja meg. Folytatom‑e a bűnök elkövetését, vagy egészen mássá vált az életem? Nézd meg, hogyan élsz, üzeni János. Lehetnek olyan döntő pillanatok az életünkben, melyekre visszatekintve megállapíthatjuk a változást: egy evangélizációs alkalom hatása, egy elkötelező nyilatkozat, vagy olyan események, mint a keresztelés vagy a helyi gyülekezetbe való betagolódásunk; ezeknek mind-mind megvan a helyük lelki zarándokutunkon. János azonban nem kérdezősködik ezek felől, mindössze annyit kérdez: Vétkezel‑e továbbra is? Az, aki folytatja bűnös életmódját, még nem látta, nem ismeri Krisztust úgy, olyan személyesen, mint az, aki a 6. vers szerint ‘őbenne marad’. Ha Jézus bűntelen volt, és kifejezetten azért jött el erre a világra, hogy elvegye bűneinket, akkor hogyan táplálhat magában bűnt az az ember, aki valóban Krisztusban él?
Ne felejtsük: János egy pillanatig sem állítja, hogy az igazi keresztyén sohasem vétkezik. Korábban már óvott minket ettől a tévedéstől (1,8.10), és emlékezetünkbe idézte azokat az eszközöket, melyeket Isten adott, hogy megtisztítson és helyreállítson bennünket (1,9; 2,1). Bár a keresztyének kudarcot vallanak és elbuknak, bocsánatot nyerhetnek. De emlékeznünk kell arra, hogy a megbocsátás Isten Fiának a vérébe került. A kegyelem ingyenes, de nem olcsó. A valódi hála ismérve, hogy nem vétkezünk tovább.
F. F. Bruce professzor hasznos illusztrációt kínál ehhez. ‘Ha egy fiú új iskolába megy, előfordulhat, hogy nem szándékosan az iskola hagyományával vagy jó hírnevével ellentétes dolgot cselekszik, amire rögtön megkapja: Ilyet nem csinálunk itt. De hiszen megtörtént; ez a fiú követte el — válaszolhatja valaki, aki mindent betű szerint ért. Ám az ilyen ember tudatosan félreérti a megrovás értelmét. A megrovásnak az az értelme, hogy az ilyen viselkedést helytelenítik ebben az iskolában, így aki ilyesmit tesz, arra általában úgy tekintenek, mint aki nem való ebbe az iskolába. Lehetnek olykor kivételek, de ez az általános szabály, melyet a tapasztalat igazolt.’
Világos, milyen következményekkel jár ez számunkra. Közösségünk a bűntelen Megváltóval és a bűneinkben való megmaradás (a bűnök további, folyamatos elkövetése) kölcsönösen ellentmondanak egymásnak. Kompromisszumra nincs lehetőség. És ebből logikusan következik, hogy nem tekinthetünk bizakodással ama nap elé, amikor majd találkozunk Krisztussal, ha életünkben itt és most önelégülten kezeljük a bűnt.
Jegyzetek
1. Montgomery Jakab (1771-1854). Református énekeskönyv (1989), 338. dicséret. 2. Marshall, 164. o.
1János 3,7-10 
Légy, ami vagy
Gyermekeim, senki meg ne tévesszen titeket: aki az igazságot cselekszi, az igaz, mint ahogyan ő is igaz. ^8 Aki a bűnt cselekszi, az az ördögtől van, mert az ördög cselekszi a bűnt kezdettől fogva. Azért jelent meg az Isten Fia, hogy az ördög munkáit lerontsa. ^9 Aki az Istentől született, az nem cselekszik bűnt, mert az ő magja van benne, és nem vétkezhet, mert az Istentől született.
^10 Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei: aki nem cselekszi az igazságot, nem az Istentől van, és az sem, aki nem szereti a testvérét.
A keresztyén hitről beszélgettem egy alkalmi ismerősömmel, és eközben felfedeztük, hogy van egy közös barátunk. — Az ilyen embert nevezem én igazi keresztyénnek — mondta az ismerősöm. Kíváncsi lettem, és megkérdeztem, mit ért ezen. — Mindig kész segíteni, jó szolgálatot tenni bárkinek, és a hitét illetően nincsenek merev dogmái. Nem várja el, hogy a másik is ugyanazt higgye, amit ő — hangzott a válasz.
Valóban ilyen egy igazi keresztyén? Kétségtelen, hogy emberek milliói mondanának hasonló meghatározást, de életbevágóan fontos, hogy megismerjék, mit gondol erről Isten maga, mivel ezen múlik jövendő örök életük. Ez János legfőbb gondja levelének ebben a részében. A gyülekezetekbe beszivárgó és azokat megosztó tévtanítók elsőrendű jogot formáltak arra, hogy ők igazi keresztyének — de valóban azok voltak? Kétségtelenül sok izgalom és vita támadt a gyülekezetekben az ő valós helyzetükkel kapcsolatban, mivel korábban nagyon is benne voltak a keresztyén közösségekben (2,19).
A 2,29-től egészen a 3,10-ig János képek egész sorozatát rajzolja meg két ellentétes embercsoportról; a sorozat a 10. versben ér a csúcsra. Vannak, akik az igazságot (2,29), és vannak, akik a bűnt cselekszik (3,4-5). Vannak, akik Krisztusban élnek, és vannak, akik sohasem látták, nem is ismerik Őt (3,6). Vannak, akik azt cselekszik, ami igaz (3,7), és vannak, akik azt, ami bűn (3,8). Vannak, akik nem vétkeznek (3,9), és vannak, akik nem cselekszik az igazságot, és nem szeretik a testvéreket (3,10). A 3,8 alapján még közelebbről meghatározható a két csoport: az emberek két családjáról van szó — Isten gyermekeiről és az ördög gyermekeiről. Merőben gyakorlati tények alapján kell eldöntenünk, valóban Istenéi vagyunk‑e, s ezek mind az életstílusunkra vonatkoznak, hogy hogyan élünk. E feltétel megállapításakor János nem csupán a józan ész és az általános tapasztalat logikáját követi, hanem Mestere tanítását is: ‘Óvakodjatok a hamis prófétáktól… Gyümölcseikről ismeritek meg őket.’ (Mt 7,15-16)
1. Megkülönböztető elv (7-8a)
A kisgyermekeket könnyű megtéveszteni. Ösztönös bizalmuk és viszonylagos tapasztalatlanságuk következtében sebezhető célpontjaivá válnak azoknak, akik ki akarják használni őket. János látja ezt a veszélyt az egyház új keresztyén nemzedékében. Az a baj, hogy sokszor nem a megfelelő kiindulópontból próbáljuk megállapítani, hogy mi a tévtanítás. Inkább a tanító személyét nézzük, mint a személyiségét. Olyan rokonszenves, kedves, megnyerő embernek látszik, olyan figyelmes, gondoskodó, olyan készségesen osztja meg izgalmasan új meglátásait vagy eszméit. ‘Juhok ruhájában jönnek hozzátok, de belül ragadozó farkasok’, figyelmeztet bennünket Jézus (Mt 7,15). Nem kétséges, hogy a gnosztikus tanítók vonzereje nagy volt. Igazságrendszerük roppant érdekes intellektuális építménye felülmúlni látszott az apostoli üzenet meglehetősen egyszerű gondolatmenetét. Kétségkívül gyakorlott szónokok és vonzó személyiségek lehettek, másképp nem értek volna el ilyen gyors sikert. De azzal, hogy Isten igazságához hozzáadták saját képzeletszülte kitalálásaikat, aláásták az evangéliumot. Az általuk hirdetett tudástöbblet nem isteni kijelentés volt, mert nem teremtett igazságban bővölködő életet.
Azt állították, hogy egyes szellemi emberekben isteni erő vagy ‘szikra’ lakozik, mely lángra tud lobbanni, ha az illető a titkos ismeret birtokába jut. Ezzel az ismerettel a tiszta lélek a test halálakor kiszabadulhat annak börtönéből, és az ellenséges démonok elől kitérve Istenhez száll, hogy újra egyesüljön vele. A megváltás eszerint a tudáson, nem pedig a kegyelmen alapult, tehát csak egy elit számára volt elérhető, nem pedig annak, aki vágyott rá. Ez mindjárt érthetővé teszi, miért jelentett vonzerőt az intellektuális gőg és a társadalmi sznobizmus számára. Nagy dolognak számított a bennfentesek, a ‘megvilágosodottak’ közé tartozni, és így van ez ma is. Bukott, bűnös emberi természetünk nagy csáberőt lát abban, ha pár fokkal feljebb kerülhet a létrán: ez is része az elmúlt évtizedekben világszerte megsokasodott keresztyén szekták és szubkultúrák vonzásának. De vajon istenfélelemhez vezet‑e ez? Jánost ez a szempont érdekli.
A gnoszticizmus egyes követőit súlyos erkölcstelenségbe vezette. Mivel makacsul kitartottak amellett, hogy különleges ismeretük olyan ‘gyöngyszemekké’ teszi őket, akiket nem szennyezhet be e világ ‘sara’, és hogy a ‘lelki’ emberen semmilyen cselekedete nem ejthet foltot, szabadjára engedték vágyaikat. Mások aszketikusabb elveket vallottak: ők saját büszkeségük és képzelt felsőbbrendűségük miatt őrlődtek fel. János azonban ragaszkodik ahhoz az elvhez, hogy a cselekedetek a jellem csalhatatlan útmutatói. Jézus ‘szertejárt, jót tett mert az Isten volt vele’ (ApCsel 10,38). Ha az Úr Jézus igaz természetét igaz életben nyilvánította ki, akkor ugyanígy kell lennie valódi tanítványai esetében is. Nem mintha Isten azért fogadott volna el minket, mert az igazságot cselekedjük, mert hiszen ‘minden igazságunk olyan, mint a szennyes ruha’ (Ézs 64,5), de mert Krisztus igazságát az Ő engesztelő halála által nekünk tulajdonította, így mi hit által megigazultunk. Ehhez azonban hozzá kell tennünk, hogy a megigazulás jegyei felismerhetők lesznek a viselkedésünkben. Ha valóban Krisztushoz tartozunk, tükröződni fog bennünk az Ő igazságos jelleme.
Ez azt jelenti, hogy a Szentírásban már kijelentett csalatkozhatatlan Ige fényében meg kell vizsgálnunk az életünket és azokét, akik állításuk szerint Isten igazságát tanítják. Lehet túlzó kijelentéseket tenni arról, hogy valaki isteni megvilágosodás által különleges ismeretre tett szert, mint ahogy azt is bárki állíthatja, hogy keresztyénné vált. A próbát az illető élete jelenti. Melyik családhoz tartozónak mutatja magát? Jézus nagyon vallásos zsidó vezetőknek mondta, hogy atyjuk nem Ábrahám, nem is Isten, ahogy állították, hanem az ördög (Jn 8,44). Azzal érvelt, hogy minden szép szavuk és látszólag Istennek szentelt életük ellenére ezt mutatták a cselekedeteik. ‘Ha Ábrahám gyermekei volnátok — mondta Jézus —, Ábrahám cselekedeteit tennétek. De ti meg akartok engem ölni, olyan valakit, aki azt az igazságot hirdettem nektek, amelyet az Istentől hallottam… Ha az Isten volna a ti Atyátok, szeretnétek engem, mert én az Istentől indultam el, és tőle jövök; nem magamtól jöttem, hanem ő küldött el engem.’ (Jn 8,40.42) Gyilkos szándékuk, mely abból eredt, hogy nem fogadták el Isten igazságát, családi kötelékük tévedhetetlen bizonyítéka volt. Az ördög gyermekei voltak; az alma nem esik messze a fájától. János ezért óvja gyermekeit, ne hagyják megtéveszteni magukat puszta szavaktól, hanem a szavak mögött nézzék a cselekedeteket, mert azok fedik fel, ki a beszélő valójában.
2. Erő, amely rombol (8b-10)
János a megtestesülés célját a rombolásban határozza meg. Krisztus azért jött, hogy ‘meglazítsa’ (lerontsa) az ördög munkáit. Az ige (lüó) eredetileg azt jelenti, hogy kioldozva szabadon engedni, és annak a szamárcsikónak az esetében is ezt használták, melyen Jézus királyként vonult be Jeruzsálembe (Mt 21,2), vagy amikor a feltámasztott Lázár halotti pólyáit leoldozták (Jn l 1,44). De ezzel a szóval fejezték ki például, ha valamit alkotórészeire bontottak, vagy ha egy házat szétszedtek, s úgy rombolták le. Ebből megérthetjük, hogy János úgy festi itt le az ördög munkáinak lerontását, mint amit elemeire szednek, s úgy vetnek véget neki. Ez volt Jézus eljövetelének a célja.
Vegyük észre, hogy ez egyben megvilágítja a gonosz eredetének és céljának gyakorta felmerülő problémáját is. ‘Miért?’ — szokták sokan kérdezni, többek között a 8. vers kapcsán: az ördög cselekszi a bűnt kezdettől fogva. Isten nem látta előre, hogy ez fog történni? És ha látta, miért engedi? Nincs elég hatalma, hogy megakadályozza? Vagy nem törődik vele? Kevés terünk van itt arra, hogy megbirkózzunk ezzel az alapvető és szerteágazó emberi dilemmával, de tény, hogy Jánostól valódi segítséget kapunk. Más bibliai helyekkel összhangban kijelenti, hogy az ördög teremtett lény, egy rendkívül intelligens szellem, aki fellázadt Isten tekintélye ellen, hogy elbitorolja a trónját, és önmagát mint a világegyetem egyenrangú uralkodóját Isten mellé állítsa. A gonosz eredete az ő lázadásában érhető tetten. Az ördög volt az első vétkező, és a mai bűnösök Krisztus nélkül az ő leszármazottai.
Nem kutathatjuk Isten szándékainak titkát, ugyanakkor egy percig sem hihetjük, hogy az események ilyetén alakulása meglepetésként érte Őt, vagy hogy vészhelyzetet teremtett volna a mennyben. Mire véljük különben Péter állítását, mely szerint Krisztus, a Bárány, ‘a világ teremtése előtt kiválasztatott’ (1Pt 1,20), vagy Pál kijelentését arról, hogy a keresztyének Krisztusban már ‘a világ teremtése előtt’ (Ef 1,4) ki lettek választva? Isten, megteremtvén az angyalokat, majd az embert, hogy imádja és szeresse Őt (mindkettőt szabad válaszként), tudatában volt, hogy teremtményei rosszul fognak választani, és a katasztrofális lázadás útjára lépve a kárhozat felé indulnak el. Elpusztíthatta volna a gonoszt egy pillanat alatt, de hol vagyunk ebben mi? Korszerűbben megfogalmazva a kérdést, hol avatkozzon be Isten, és hol ne? Képzeljünk el két egymásba futó autót, melyek közül az egyiket részegen vezették. Azt várnánk Istentől, hogy állítsa meg az autót, vagy tegyen csodát, és változtassa meg az útirányát? Vagy mégis olyan világban akarunk élni, ahol az okok okozatokhoz vezetnek, ahol az emberek felelősek a cselekedeteikért? Azt akarjuk, hogy Isten úgy ‘bánjon el’ a gonosszal, hogy valahányszor hazugságba kezdünk, elnémít bennünket?
Isten kegyelmének egy másik vetületét kezdjük meglátni, ha ezekben a fogalmakban gondolkodunk. Azt a kegyelmet, hogy Isten az Úr Jézus személyében eljött és a vállára vette a rossz útra lépő, s mindmáig önmagát pusztító világ bűnét. Értünk, bűnösök helyett szenvedett, vérzett és halt meg a kereszten, hogy bocsánatot nyerve újjászülethessünk és átformálódhassunk. Isten szeme előtt nagyobb cél lebegett, mint kioltani a gonoszt, s vele együtt mindazt, amit megteremtett; nem, Ő inkább személvesen találkozik a gonosszal, Krisztus halálában és feltámadásában győzelmet arat felette, és kegyelmével, szeretetével fölébe kerekedik.
Krisztus eljövetele, amely keresztjében érte el tetőpontját, Isten teljes diadaláról beszél az ellenséges erők felett, amelyek megkötöztek minket, és ránk rakták a bűn láncát. Krisztus nemcsak szabadon bocsátja a foglyokat, de a fogva tartót is elpusztítja. Hozzánk hasonló emberré vált, ‘hogy halála által megsemmisítse azt, akinek hatalma van a halálon, vagyis az ördögöt; és megszabadítsa azokat, akik a haláltól való félelem miatt egész életükben rabok voltak’ (Zsid 2,14-15). Nem csoda, hogy a feltámadott, mennybe ment Úr Jézus Patmosz-szigeti dicsőséges megjelenésében kijelentette Jánosnak: ‘nálam vannak a halál és a pokol kulcsai’ (Jel 1,18b).
Akkor hát miért tapasztaljuk azt, hogy az ördög ma is munkálkodik? Itt megint az Újszövetség más részei segítenek bennünket. A győzelem már megvan, de tökéletes megvalósítása várat magára, míg Isten szándékai be nem teljesülnek, Ő dicsőségben haza nem viszi minden gyermekét, és mindenütt meg nem építi egyházát. Addig kiterjeszti kegyelmét és irgalmát az egész emberiségre, a mai nap pedig megmarad ‘az üdvösség napjának’ (2Kor 6,2). Ahogy Pál tanít bennünket: ‘Azután jön a vég, amikor (Krisztus) átadja az uralmat Istennek és Atyának, amikor eltöröl minden fejedelemséget, minden hatalmat és erőt. Mert addig kell uralkodnia, míg lába alá nem veti valamennyi ellenségét. Mint utolsó ellenség töröltetik el a halál Amikor pedig majd alávettetett neki minden, akkor maga a Fiú is aláveti magát annak, aki alávetett neki mindent, hogy Isten legyen minden mindenekben.’ (1 Kor 15,24-26.28)
De térjünk most vissza hétköznapi keresztyén életünk evilági tapasztalataira! Mi a teendőnk, amikor azt tapasztaljuk, hogy az ördög a világ és a test kísértései által tovább munkálkodik az életünkben? Ha az igazi lelkiség próbája az, ahogy viselkedünk, akkor Krisztusnak el kell végeznie bennünk, hogy másképp éljünk. És pontosan ez a 9. vers értelme. Krisztus azért jött, hogy lerontsa az ördög munkáit bennünk, s egészen más életet élhessünk, olyat, amelyben nem a bűn uralkodik, mert egyre inkább Jézus életéhez hasonlít. Ez a lehetőség Krisztusban jött el mindenki számára elérhetően, aki az Istentől született. Ahogy az apa magja benne van a gyermekben, úgy plántálódik bele az újonnan született ember életébe az Isten élete. Isten természete lakozik benne, és ez olyan erő, amely lerontja és végezetül megsemmisíti bennünk a Sátán művét. Újjászületésünkkel együtt személyiségünk olyan radikális változáson megy keresztül, hogy ahol azelőtt magától értetődően követtük el a bűnt, ott ugyanez ma már természetellenesnek tűnik.
Ugyanilyen alapossággal kell fontolóra vennünk, mit ért János azon, hogy a keresztyén ember nem vétkezhet (9b). Ne felejtsük el, amire már megtanított bennünket, ti. hogy egyetlen keresztyén sincs, aki bűntelen. Tartsuk egyensúlyban ezt az igazságot azzal a vele egyenértékű megállapítással, hogy olyan keresztyén sincs, aki rendszeresen bűnt követ el. Sem tökéletesség nem várható el tőlünk, sem középszerű keresztyénséggel nem elégedhetünk meg.
Vegyünk példának egy indulatos természetű embert, aki keresztyénné vált. Rájön, hogy többé nem gurulhat dühbe minden következmény nélkül. Időről időre mégis kijön a sodrából, de mindig bűntudata lesz miatta, és kéri Krisztust, tisztítsa meg bűnéből, és bocsásson meg neki. Lassanként, fokról-fokra győz rossz természete felett. Isten élete, amely megfogant benne, lassacskán lerombolja régi szokásait és tulajdonságait. Megindul benne a változás, melynek irama és mélysége nagyrészt attól függ, mennyire engedi a Szentléleknek, hogy uralkodjon élete minden egyes  területén. Ami igaz az olyan külsődleges dologra, mint az indulatosság, igaz a sokunk életét megbénító általánosabb, de rejtett bűnökre is, mint amilyen például a kritikusság, az irigység, a neheztelés, a kapzsiság és a tisztátalanság. Ha ezekre nem figyelünk, vagy megbocsátható gyengeségnek, ‘gyarlóságnak’ fogjuk fel, megszomorítjuk és kioltjuk a Lelket (lásd Ef 4,30; 1Thessz 5,19). Azaz megtagadjuk újjászületésünket. Egyetlen igazi keresztyén sem elégedhet meg a dolgok ilyen állapotával. Nem lehetünk boldogok, ha továbbra is bűnöket követünk el!
De nincs is rá szükségünk! Mert a 9. vers fegyelmeztetése egyúttal komoly bátorítás is. A Lélek hadakozik a test ellen minden hívő életében, de nem állunk egyenlőtlen harcban a gonosszal. Az Úré a győzelem. Élő kapcsolatunk van a Győztessel, akinek minden erőforrása szüntelenül a rendelkezésünkre áll. Ha igaz az, hogy egyedül Krisztus élhet igaz életet, akkor az is igaz, hogy élete belénk plántálódott, amikor újjászülettünk. Ha vétkezünk, csak azért, mert elmulasztottuk megengedni Krisztusnak, hogy feltámadott életének ereje beáramoljon gondolatainkba és elképzeléseinkbe, körülményeinkbe és tapasztalatunkba, s így rendelkezésünkre tudja bocsátani győzelmes feltámadásának erejét. Abban a házban, amelybe bevezették a villanyt, mindig kéznél van egy hathatós energiaforrás. Nincs más teendőnk, mint használni — bekapcsolni — azt, ami rá van kötve erre az elektromosságra!
A 10. vers összegzi az előbb mondottakat, és végső megállapításában átvezet János következő témájára. Az igazságosság, amely bizonyítja Isten családjába tartozásunkat, nem hűvös, tárgyilagos valami: elválaszthatatlan a szeretettől. Isten, aki világosság, egyszersmind szeretet is. A szeretet igazságosságként nyilvánul meg másokkal való kapcsolatainkban — elsősorban nem érzelem, hanem akaratlagos cselekvés. Nem meleg érzület úgy általában ‘mások’ iránt, hanem konkrét személyekkel gyakorolt jó cselekedet. Az a szeretet, amely csak érzés, haszontalan. Egyetlen házasság sem maradhat fenn pusztán érzések alapján. A szeretetnek törődésben és részvételben, kemény munkában és hűségben, nagylelkűségben és hosszútűrésben kell kifejeződnie. Ez a szeretet az, amely nélkül nincs jogunk Isten gyermekeinek mondani magunkat. Emberfölötti dolog, nem vitás. Nem terem meg e föld talaján. Isten ajándéka. Ahol megvan, ott Isten életéről tanúskodik az emberi lélekben, és így arról is, hogy az illető ember valóban tagja Isten családjának.
Jegyzetek
1. Lásd pl. Jób 1-2; Ézs 14,12-15; Zsid 2,14-15; Jel 20,7-10.”

(Korányi András, in: Hullámhossz):
„Böjt 1. vasárnapja (Invocavit)
Azt pedig tudjátok, hogy ő azért jelent meg, hogy elvegye a bűnöket, és hogy őbenne nincsen bűn. Aki őbenne marad, az nem vétkezik: aki vétkezik, az nem látta őt, és nem ismeri őt. Gyermekeim, senki meg ne tévesszen titeket: aki az igazságot cselekszi, az igaz, mint ahogyan ő is igaz. Aki a bűnt cselekszi, az az ördögtől van, mert az ördög cselekszi a bűnt kezdettől fogva. Azért jelent meg az Isten Fia, hogy az ördög munkáit lerontsa. (1Jn 3,5-8)
MÉGSE
Talán példázat kellene inkább. Megdöbbentő, megvilágosító, bátorító jézusi ige a világnak, amely már-már alig ismer böjtöt, elcsöndesedést, bűnbánatot, bocsánatot. Példázat a böjti megtérésre hívást üresen visszahangzó templompadoknak a száz juhról, amikor a Pásztor elindul a megmaradt eggyel, hogy megkeresse a kilencvenkilenc elkóboroltat. Példázat a bizonytalankodó fiataloknak egy gazdag ifjúról, aki ragyogó arccal osztja szét vagyonát és követi a világ helyett Jézust, mert felismeri a különbséget az életében jó és rossz között. Bátorító példázatok, hogy a megtérésre hívó szó még ma is áttörheti a közöny, a lemondás, a beletörődés és a megalkuvás megerősített falait, és eléri a világot.
Az apostoli levél szava azonban nem buzdító példázat. Érces, kemény, kérlelhetetlen parancs inkább. Harctéri parancs, amely nincs tekintettel a másodlagos — esetleg akár mentő — körülményekre sem, hanem élesen ránk kiált, küzdelemre szólít bennünket. Aki kevésbé éles igehirdetésre vagy egyre elcsöndesedő böjtre számított, annak most csalódnia kell, mert a bűn elleni harcban nem ismer középutat az apostoli intés.
De vajon nem rajongó túlzás‑e ennyire kiélezni a bűn elleni harcot? Ha a körülöttünk nyüzsgő világra nézünk, aligha látunk ilyen világosan meghúzott határvonalakat. Ha a magunk életére nézünk, megrettentenek a már oly sokszor elszenvedett vereségek. Ha az egyházra nézünk, ott is jobbára a feltétel nélküli kegyelemmel biztató szót keressük. Nem lehetetlen és elrettentő, sőt felelőtlen János, amikor tanítványainak a parancsot adja a kezébe a bűnnel szemben? Hol marad hát akkor az evangélium?
János szemei azonban mást láttak. Nem a rajongó tanítványok elbizakodott tökéletességre törekvését, nem is a végsőkig való kitartásra fogadkozó, se magát, se mást tekintetbe nem vevő emberi szavakat. Ezeket is látta és hallotta korábban, Jézus mellett, s azt is tudta, mennyit érnek. Az ő szemei azonban mást láttak: látták Jézust küzdeni. Harcolni az utakon és tereken, a vendéglátó házakban, a jeruzsálemi templomban, Pilátus és Heródes csarnokaiban az ezerarcú, de mindig egy lényegű bűnnel szemben. S mindenek felett látta Jézust — akiben nincsen bűn — küzdeni a kereszten, hogy elvegye a világ bűnét.
Ez pedig maga az evangélium: azért jelent meg az Isten Fia, hogy az ördög munkáit lerontsa. Jézus földi életének egyik világos és igaz olvasata az, hogy születésétől a haláláig ezt a mérhetetlen harcot vívta a világon, amelyet valamiképpen minden ponton és minden tagjában megfertőzött a bűn. Ezért lett ember, s embersége éppen ott érte el tetőpontját és beteljesedését, amikor elvette a világ bűnét, és ezzel eltörölte a bűn mindenkire érvényes és kivédhetetlen törvényét. A kíméletlen és megsemmisítő összecsapásban pedig maga is kérlelhetetlennek bizonyult, mígnem szétzúzta a gonosz minden fegyverét.
És ezt a küzdelmet látja János újra minden tanítvány életében: Jézus harcát velünk és értünk a gonosz és pusztító fegyvere, a bűn ellen. Ezt a lázas és mozgalmas csatamezőt a világon, ahol egyenként számláltatik minden ember a Győztes vagy a Legyőzött csapatába. Ahol az elkiáltott, érces és kemény parancs még életet menthet, megfutamodásra késztetheti a pusztulás és pusztítás ellenséges erőit, melyek még nem alábecsülendő elszántsággal és kitartással állnak ellent a végső megadásnak.
A harcmező ugyanis a mindennapi élet és döntések világa, ahol sokszor bizonytalanság, kapkodás és zűrzavar uralkodik. Gyakran még a tanítványok is megdöbbenve érzik: ‘Szívemet kétféle húzás tépi, egyre lyukasabb, egyre zavartabb’ (Weöres Sándor). Bizony, még a dezertálás sem ritka esemény. Könnyen megtéveszthet bennünket, hogy bár a győzelem már megszületett, de a csata még nem ért véget. Ebben a válságos helyzetben az örök sodródókat félti az apostol, akik nem elég elszántak és fegyelmezettek ahhoz, hogy bajba ne kerüljenek, akikben ugyan megvan a győzelem reménysége, de nem tudják magukat annak kivívásáért megfegyelmezni. S jóllehet csöndes vagy éppen hangos átpártolásuk a győzelmet többé nem veszélyezteti, önmaguk és mások életét azonban annál inkább.
Hiszen a győzelem érdekében edzeni kell, erőt összpontosítani, gyakorolni magunkat. A bizonytalan mozdulatokért, a tanácstalan tétovázásért súlyos árat lehet fizetni! Aki tehát a bűnt gyakorolja, aligha forgathatja biztos kézzel az igazság fegyverét, csak azt kockáztatja, hogy járatlanságában megsebzi önmagát vagy másokat. Aki a bűnt műveli, meg is honosítja azt testben és lélekben, a mesterfogásokat onnan lesi el, hozzászokik a jelszavaihoz és mozdul a parancsaira — a küzdelemben aligha lehet ennél biztosabb utat találni ahhoz, hogy áldozattá váljon.
Mégis félreértenénk János szavait, ha csupán általános és minden helyzetre érvényes, de éppen ezért személytelen parancsot olvasnánk ki belőle: ne vétkezz! Bizonyos, hogy hangjában megcsendül valami időtlen és egyetemes érvényesség, valami kérlelhetetlen következetesség, amely mintha nem számolna az ember esendőségével. A bűnt és igazságot azonban mégis úgy látja, ahogyan az a mindennapi életben megtörténik: valóságosan, éles helyzetekben, megnehezült kapcsolatokban, zátonyok fenyegette keresztény reménységben és hitben — két vonzás között őrlődve, ahol a parancs már nem is úgy hangzik: ne vétkezz!, hanem inkább így: mégse vétkezz! Ez a hétköznapi és egyszerű, de mégis következetes mégse minden, amire figyelmeztet, int, testvéri és apostoli szeretettel kérlel.
S ezután következhet mégis a bátorító példázat, hogy a böjti, megtérésre hívó szó elérheti az életünket, áttörheti egy érzéketlen, jó és rossz különbségére oly tompa világ megerősített falait. Utat találhat elkóboroltakhoz és elveszettekhez, fiatalokhoz és idősekhez, igazakhoz és bűnösökhöz egyaránt. A leghitelesebb és legmeggyőzőbb, keresztényeket is megerősítő példázat: Isten hívása nyomán nekünk kell eleven példázattá lenni!”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/