Title: Kedves ’Régiek és Újak, Sötétségben Tapogatózók és Fényjárók’
Subject: 1Jn 2,7-11. - Régi és új parancsolat - Vízkereszt
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2005. január 3. 15:49
Tárgy: 1Jn 2,7-11. - Régi és új parancsolat - Vízkereszt

Kedves ’Régiek és Újak, Sötétségben Tapogatózók és Fényjárók’!

Igyekszem végre kihasználni azt, hogy a Lelkipásztorba küldött flekkek miatt részben már jó előre is kell készülnöm. Talán a jövőben már végre sikerül az, hogy ennek örömére előbb tudjam összeállítani és postázni ’igehirdetési serkentőszereimet’. Íme, most már úgyis vészesen közelít Vízkereszt, hát hadd menjenek a bitek az Internet nevű globális útvesztő sötét alagútjában! Remélve, hogy aztán mindenki képernyőjén fényesen — és nem sötéten — jelenik meg majd az új világosság!;‑)

Vázlatkísérlet:
Régi és új parancsolat
Újságosok
Antikváriusok
Fényerő
A vázlathoz:
Isten parancsolata János szavai alapján kettős megvilágításban kerül elő. Nem újat ír, mert Krisztusban már rég megvolt, és olvasóiban is megtérésük óta megvan. Mégis újat ír, mert az ember természete számára újdonság, hogy a keresztyénség a szeretet vallása (ha ez nem is jelenti azt, hogy más vallások ne szeretnék a sajátjaikat; most ugyanis nem az ellenég szeretetéről van szó, így mi se arról szóljunk!) Jól meg kell hát különböztetni a régi és új dolgokat, és hogy mikor melyik a helyes út. Hiszen a bornak használ az idő, és csak növeli értéket, ha 20-30 éves, netán évszázados — de kinek kell (hobby olds kivételével) ilyen öreg autó?!?
Újságosok
Van, aki mindenben az újat keresi. A hírek terén persze, hogy szükséges a friss információ, a pékáruban is jobb, ha még melegen ehetjük. Nagy értéke lehet hát annak, ami új.
Sokan a vallások terén is afelé fordulnak, ami új. Így volt ez pl. a keleti vallásokkal, amikor Európába és USÁ-ba exportálták az ázsiaiak: sokakat megfogott újszerűsége, tömegesen lettek buddhistává, hinduvá-Krisnássá.
Antikváriusok
Aztán alább hagyott a lelkesedés — ma már úgy tűnik, a nagy expanzió lejárt, és nincs látványos növekedés. Valószínűleg egyszerűen veszített újdonságából, és így varázsából is — megkopott fénye.
Másrészt vannak azonban olyan dolgok, amelyeknek csak árt, ha újdonságot csinálnak belőle, vagy veszteséget jelent, ha régi voltuk miatt kidobják az emberek. Az igazság ugyanis nem korhoz kötött, végképp nem korszellemhez! Tudjuk jól, hogy az ilyesmi jön és megy. Az örök igazságok azonban lehet, hogy különböző mértékben népszerűek a korok során, mégis ez a maradandó!
Így hát a keresztyének olyanok, mint az antikváriusok: értéknek tartják az ősi hitet, amely már kezdettől megvan Benne is és bennük is. Ez azonban nem jelenti azt, hogy mindenben leragadnának a réginél (végképp nem jelenti azt, hogy az ósdit szeretnék) és ne harapnának bele a meleg kiflibe… Olyanok, mint a példázat embere:  
Fényerő
Mi hát végül is az az igazság, mi az a parancsolat, amit követnünk kell, mi az az Ige, ami bennünk kell legyen? Hát az, hogy a sötétség már csupán agonizál, végnapjait éli, és az igaz világosság immáron megjelent a világban! Aki pedig ennek a világosságnak követőjévé lett, annak magának is világosságban kell járnia, hiszen olyan zseblámpa nem létezik, amelyik nappal bekapcsolva sötétséget tudna sugározni! Csak az lehet sötétségben, aki elfordult, de legalábbis messze lemaradt Jézustól — azaz aki nem tanítványa, nem követője.
János most egyetlen mércét ad elénk, mintegy a parancsolatokat egyetlen területre korlátozva: a szeretetet. Ezt is szűkíti, és a testvérekről ír csak e részletben. Ebből is láthatjuk, hogy nem arról van szó, hogy ez volna az , hanem csak arról van szó, hogy ez a legfontosabb, és ha igen tömören akarjuk összefoglalni, akkor ebben ragadhatjuk meg annak kívülről is tapasztalható jelét és mértékét, hogy kinek mennyi a fényereje — azaz mennyire világol benne Krisztus, vagy éppen mennyire jár sötétségben…
Gondolatok az ige kapcsán:

Sokszor esünk abba a csapdába, hogy ami újabb, az jobb. Így hát a keresztyénségben is mindig valami újra áhítoznak egyesek, ahogyan az athéni emberek is ezzel foglalkoztak az Areopagoszon… Ami azonban Krisztus követői számára fontos, az nagyon is régi — aki újjal áll elő, az szakadár, szektás! Nemcsak szervezeti értelemben szektás — sajnos az egyházon belül is lehet szektásnak lenni akkor, ha nem az ősi parancsolatra épülünk, ha nem az egyház ősi hitét és tanítását képviseljük. Lehet ugyan az új helyzetekben újszerűen felfedezni Isten Igéjét, végképp lehet az ember saját életében új felfedezéseket tenni a Biblia tanulmányozása során — végső soron azonban mindez csak a régi, amely kezdettől fogva volt, azaz ősrégi.

Gyűlöli testvérét — tulajdonképpen a gyülekezeten belülről van szó, de azért antiszemitizmus és cigánygyűlölet is benne van kicsit, és ez bizony gondot jelent az egyházon belül is…

A  elárulom azt, amit már úgyis mindenki tud: régóta nem csupán  színnel emelek ki a gyűjtött anyagokból részeket (ezek amúgy arra hivatottak, hogy az általam fontosabbnak tartott gondolatokat kiemeljem). Mint látható volt már régóta, két másik színt is felvettem az arzenálba. A  azt jelölöm meg, ami számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat, míg  azt, amit egyértelműen tévesnek tartok. (Átmeneti esetként a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes, akkor még előfordulhat a …) Végül a számomra homályos részeket, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző,  jelöli. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„1Jn 2,3-17.
 — A szeretet parancsa régi, mert kezdet óta hirdeti az apostol, s mert követelte Jézus is, aki az emberek szeretetére úgy adott példát, hogy feláldozta magát értünk ezzel egyúttal Atyja iránt is megmutatta szeretetét.
”

:
„1 Ján 2,7
midőn kivánom, hogy az ismeretnek engedelmességgel – szeretettel kell egyesűlnie.
1 Ján 2,7
az engedelmesség – szeretet parancsa, régi parancsolat, ti ismeritek azt, mióta keresztények vagytok a veletek közlött szóbeli tanításból.
1 Ján 2,8
De a felebaráti szeretet parancsáról is írok nektek. Ez újnak mondható mind Jézusra, mind rátok vonatkozólag: Jézusra, a mennyiben maga is újnak nevezte (Ján. 13,43.); rátok, mivel azóta ismeritek és tartjátok, mióta keresztények vagytok; mert a pogány érzületet, mely a természetfölötti szeretetről mitsem tud, levetettétek; a keresztényt pedig, melynek lényege a szeretet, fölvettétek. Hogy a szeretet lényege a kereszténységnek, megfejti a következő három vers.
1 Ján 2,9
hogy ő keresztény, s úgy gondolkozik és cselekszik, mint keresztény.
1 Ján 2,9
még mindig pogány érzületű.
1 Ján 2,10
az keresztény, egyesűlt Krisztussal, mint a szőllővessző tővével.
1 Ján 2,10
az nem botlik meg. Mint a ki nappal jár, nem fél a botlástól, úgy a ki lelkileg meg van világosítva, ki a szeretetnél fogva Jézusban marad, biztosan jár életútján, a nélkül, hogy felebarátja gyűlölete által bűnre, veszedelemre vitetnék.
1 Ján 2,11
Ki a szeretettel Jézust elvesztette, olyan mint a sötétben botorkázó, elvesztette az élet egyenes, biztos irányát, és szenvedélyeitől, az őt megvakító tévelytől és vétektől, az útból le a veszélybe ragadtatik.”

:
„1 Ján. 2,7–11. A megvalósítható parancsolat.
Lehet Krisztust követni, a parancsolatnak engedelmeskedni, az igazságot cselekedni? A hamis alázattal szemben, mely a keresztyén élet lehetőségét tagadja, Jn és az egész ÚSz válasza egyértelmű: lehet! Ellenkező esetben illúzió volna a keresztyénség, hiábavaló Jézus példát hagyó, áldozatos alázata (Jn 13:15.34), hiábavaló a prédikálásunk és hitünk.
Most – írja Jn – mikor a sötétség szűnni kezd, mikor az élet igéje, az emberek világossága megjelent, mikor elküldötte Isten az ő egyszülött Fiát a világba, hogy éljünk általa (4:9),  megvalósítható a parancsolat: szerethetjük az Urat és a felebarátunkat. Most nem beszélhetünk mellé: .  az új az  Isten régi parancsolatában, amely kezdettől fogva hirdettetett, egyrészt az ÓSz-ben, másrészt az evangélium kezdete óta.
Az egy Isten egy akarata, az , nem érzés, hanem magatartás és tett, akár az Isten szeretete (4:9–10). A szó maga, melyet az apostolok választanak, hűvös, józan és érzelemmentes – az erős ellentéte. A tévtanítók újítóknak, haladóknak tartották magukat; nem maradtak meg a keresztről való egyszerű evangélium mellett, hanem érdekes, izgalmas, idegeket borzoló dolgokat hirdettek, mondván, hogy  az új, ez a Lélek kijelentése. Jn válasza: . Nincs aktuálisabb az  igénytelen, konkrét tetténél. Nem a látomások újak, hanem a bűnbocsánatból élő hit magatartása, amely a felebaráttal megelégszik, őt becsüli és segíti. Botránkoztató kettősség helyett (mindig új ‘gnózis’, s közben az ember mindig marad a régi, közönyös, felelőtlen, és gyűlölködő!) Így adunk új és új választ Isten naponként megújuló szeretetére, aki azon a napon is fölhozza ránk napját, amelyen gonoszok vagyunk.
Az  nélküli ‘megvilágosítottak’, akik ‘az Úrban vannak’, anélkül, hogy az emberekkel törődnének, valójában a sötétség megvakítottjai. A ‘sötétség’ Jn számára nem a dualisztikus rendszerek ellen-istene, hanem a makacs engedetlenség következménye: megkeményedés. Mi vagyunk felelősek és nem a mindenség sötét princípiuma.
Az Alexandriai Kelemennél megőrzött híres formula szerint a gnoszikusok ‘tudják, hová sietnek’: Jn szerint (11. v.), ‘, hová megy’ az, akinek testét és lelkét ezen a földön nem veszi igénybe az evangélium a szeretet tettére. Az ilyenek élete értelmetlen botladozás: ha egyszer célhoz értek, miért kell ma is járniuk? Mi értelme van e testben való életnek? Úgy járnak, élnek, hogy nem mennek sehová.”

:
„2. A PARANCS (2,6-17)
‘Arról tudjuk meg, hogy megismertük őt, hogy parancsolatait megtartjuk.’ Mi ez a parancsolat? Régi, nagyon régi törvény: az Ige. Az, amit Isten mond: ilyen légy, így élj! Légy szent, mert én szent vagyok! De az Ige nemcsak régi parancsolat: törvény, hanem új is: evangélium. Eljött az, Aki kimondta a nagy szót: SZERETET, és rátette az életét. Meghalt, hogy megmutassa, mennyire szereti Isten az embert, mennyire szereti Ő az Istent és az embert, s mennyire kell szeretnünk nekünk Istent, Jézust, egymást. A parancs, az új parancsolat, a régi parancsolat: Szeress!
‘Ez a szeretet az élet,
Minden jóban ez a lélek
Az egy szükséges dolog.
Nélküle nincs semmi érték
És hiányos minden mérték
S üresek az eonok.’
(Clairvauxi Bernát: De amore divino)
Most azon az alapgondolaton viszi tovább a fejtegetést: Aki szereti az ő atyjafiát, az világosságban jár, aki világosságban jár, annak közössége van az Atyával, tehát aki szereti az ő atyjafiát,
Istenben van. Aki nem szereti az ő atyjafiát, sötétségben jár és nem tudja, hova megy, mert a sötétség megvakította az ő szemét. — Mi tudjuk: 
”

:
„A 3-6 versek vezetik be az engedelmesség témáját, bár rejtve ott volt az 1:5-10-ben is. De Jánosnak az Isten parancsolatainak megtartásához való ragaszkodása, mint ami próbája az ember személyes és közvetlen istenismeretének, felveti a kérdést: Mely parancsokra gondolt János? A válasz itt megtalálható. János valamilyen kötelezettségre gondolt, amiről olvasói sohasem hallottak. Ellenkezőleg. Az a amire elsősorban gondolt, (vö. 2Jn 5). Kétségtelen, hogy János itt elsősorban arra a parancsra utalt, hogy szeressük egymást (vö. 1Jn 2:9-11). Azzal hangsúlyozza mondanivalóját, hogy hozzáteszi: vö. 1:5; 3:11), (a kéziratok többsége újból hozzáteszi: ‘kezdettől fogva’). Bármilyen újításokkal is találták szembe magukat az olvasók az antikrisztusok tanításai következtében, valódi feladatuk egy parancsolat megtartása volt, amit hívő életük legelejétől fogva hallottak (vö. ‘hallottatok’ és ‘kezdettől fogva’ az 1:1; 2:24; 3:11-ben).
János gyengéd gondoskodása érzékelhető szó használatából, melynek jelentése ‘szeretett’, és amit itt úgy fordítanak, hogy Ugyanez a szó bukkan fel a 3:2, 21; 4:1, 7, 11-ben, és (‘kedves barát’) kifejezés a 3Jn 2, 5, 11-ben.
Jézus ezt a parancsolatot ‘újnak’ nevezte (Jn 13:34), és János rámutat arra, hogy ez a parancs nem vesztette el frissességét. Valójában még mindig új és Ez az utóbbi állítás talán azt jelenti, hogy a szeretet parancsa először magában Jézusban vált valósággá, aztán pedig követőiben. A következő kifejezés — valószínűleg arra az állításra utal vissza, hogy mindent összevetve János új parancsról írt. Azt akarta megértetni velük, hogy a szeretet parancsa, (melyet Jézus és követői megtartanak) az igazzá válás új korához tartozik, ami már pirkadni kezd. Nem a sötétség régi időszakáé, mely elmúlóban van. Krisztus testet öltése olyan világosságot hozott a világra, amit soha nem lehet kioltani. Az a szeretet, amit ő képviselt és amelyre tanítványait is tanította, jellemző az eljövendő új korszakra. A jelenlegi világ sötétsége és minden gyűlölete egyszer örökre el fog tűnni (vö. 1Jn 2:17a).
Ezzel a fogalmazással János egy kicsit eltérő jelentéssel ruházta fel az első részben bemutatott ‘világosság’ és ‘sötétség’ kifejezéseket. Ott a világosság Isten alapvető tulajdonságát jelölte (1:5). Ebben az értelemben a világosság azóta világít, amióta Isten kijelentette magát az embernek. De itt János konkrétan a testet öltésről ír, amikor ez a világosság felragyogott. Az új kor hajnalodni kezdett, és igazi jellemzőjét Isten különleges, Fiában adott önkinyilatkoztatása jelzi. Mindenekfelett ez a ki-nyilatkoztatás az isteni szeretet kinyilatkoztatása.
Ebből következik, hogy Ez a figyelmeztetés világosan a keresztyéneknek szól, amire egyértelműen utal a ‘testvérét’ szó. A hitetlen ember is gyűlölheti vér szerinti testvérét, de mivel nincs lelki rokonsága, nem gyűlölheti (lelki) testvérét. Ha János úgy gondolta volna, hogy egy hívő nem gyűlölhet egy másik hívőt, akkor nem lett volna szükség az ‘ő saját’ birtokos névmás nyomatékos használatára (a magyarban nincs). Bár egyesek azt tartják, hogy egy igazi hívő sohasem gyűlölheti hívő testvérét, ez gyermeteg felfogás, és ellentétben áll mind a Bibliával, mind a tapasztalattal. Még egy olyan nagy ember is, mint Dávid király, a gyilkosság bűnébe esett, ami a gyűlölet végső megnyilvánulása. János figyelmezteti olvasóit arra a lelki veszélyre, amely nagyon is valóságos (vö. 1:8, 10). Kijelenti, hogy az a hívő, aki gyűlöli keresztyén társát, nem menekült meg igazán a jelenlegi mulandó világ sötétségéből. Másként fogalmazva, még sokat kell tanulnia Istenről, és nem mondhatja magáról, hogy bensőségesen ismeri Krisztust. Ha igazán ismerné, ahogy ismernie kellene, akkor a testvérét.
Ezzel ellentétben, amely az új kor jellemzője, és Krisztusban vette kezdetét (vö. 8. v.). (abban, aki szereti testvérét) A harag egyfajta belső ‘megbotlást okozó kő’, amely végzetes lelki bukásokhoz vezethet. De azok a szerencsétlenségek, melyeket a gyűlölet vált ki elkerülhetők, ha az ember szereti testvérét.
Ez természetesen nem valósul meg annál, Az ilyen ember (vö. 9. v.). Az a hívő, aki szívében megtűri a gyűlöletet egy másik hívő iránt, elvesztette minden lelki érzékét a helyes irány megtartására. Hasonlít ahhoz, aki céltalanul bolyong a sötétben, és számtalan veszély leselkedik rá.”

:
„Az igaz hívők másik fontos jellemzője a testvérszeretet. János azt mondja, hogy amelyet leír, Más szóval, az Úr Jézus az Ő földi szolgálatának arra tanította tanítványait, hogy szeressék egymást.
A gnosztikusok mindig újnak tüntették fel tanításaikat. De az apostol arra ösztönzi olvasóit, hogy mindent vizsgáljanak meg az Úr Jézus tanításával, amely akkor hangzott el, amikor Ő a földön volt. Mindig fennáll a veszély, hogy elsodródjanak attól, ami ^’volt. János ezt mondja: ‘Menjetek vissza a kezdetekhez, és meg fogjátok tudni, mi az igazság.’
Mégis ez a parancsolat nemcsak régi parancsolat, hanem bizonyos értelemben  is. Amikor az Úr Jézus itt volt, nemcsak arra tanította tanítványait, hogy szeressék egymást, hanem élő példát is adott nekik arról, hogy mit ért alatta. Életét a mások iránti szeretet jellemezte. A parancsolat így volt amikor a földön volt. De van olyan értelmezés is, amely szerint a régi parancsolat új. Ebben a háztartásban ez nemcsak az Úr Jézusra hanem a hivőkre is, akik korábban gyűlöletben és szenvedélyben éltek. Most azonban megmutatták és megtestesítették a szeretet nagy törvényét az életükben.
Így mindenhol, ahol az emberek befogadják az evangélium világosságát. A sötétség nem mindenütt szűnt meg, mert sokan nem jöttek Krisztushoz, de Krisztus, és ahol a bűnösök megtértek hozzá, megmenekülnek, ezért szeretik hivő társaikat.
A 9-11. versekben látjuk az ellentétet a hamis és igaz szeretet között. Ha valaki azt vallja, hogy keresztyén, és mégis gyűlöli azokat, akik igaz keresztyének, ez biztos jele annak, hogy az ilyen ember Ez utóbbi kifejezés mutatja, hogy itt nem a visszaesésről beszél. Az ember még mindig az, aki mindig is volt, éspedig meg nem váltott ember. Másrészt viszont az, Ő Ez azt jelentheti, hogy maga az ember nincs az elbukás veszélyében, vagy azt, hogy nem okoz másoknak megütközést. Mindkét értelmezés igaz. Ha egy keresztyén valóban közösségben él az Úrral, a fény megvilágítja az ösvényét, és senki nem botránkozik meg amiatt, hogy ellentmondás van hitvallása és gyakorlata között. A gnosztikusok mélységesen gyűlölték azokat, akik hűségesek voltak Isten Igéjéhez. Ez azt bizonyította, hogy jártak, és 
Az apostol, mintha illusztrálni akarná a testvéri szeretetet, amelyről beszélt, most megáll, hogy szerető köszöntéssel üdvözölje azokat, akik Isten családjának tagjai.”

:
„A szeretet parancsát — mely a közösség megkülönböztető jegye, és az alapja minden Isten ismeretére vonatkozó állításnak – ‘régi parancsként’ mutatja be, mivel része annak az utasításnak, melyet a jánosi keresztények kezdettől fogva kaptak. Vö. Jn 13,34-gyel. A parancsolat és Jézus példája között létrehozott kapcsolat (ld. még Jn 15,12) biztosítja e szakasz illeszkedését a 6. vershez. Kiegészíti a 7. verset, amikor emlékezteti az olvasót az evangélium ‘megvalósult eszkatológiájára’, melyben Jézus a sötétségben ragyogó világosság (1,5; 8,12; 9,5). Az evangéliumban több szakasz utal úgy azokra, akik nem hisznek a világosságban, mint akik sötétségben járnak vagy vakok (9,39-41, 11,9-10; 12,35.46). 1Ján állítja, hogy az a hívő, aki nem szeret, épp olyan ‘vak’, mint azok, akik elutasították Jézust. 1Ján 2,11; 3,15; 4,20 mindegyike a ‘gyűlöletet^’ mutatja be a ‘szeretet’ ellentéteként. Az evangélium úgy írja le ‘a világot’ – a közösségen kívüli személyeket, akik aktívan részt vesznek a keresztények üldözésében –, mint akik ‘gyűlölnek titeket’ (15,18–16,4a; 17,14). Ez a gyűlölet azt az ‘Isten iránti gyűlöletet’ képviseli, amely Jézus elutasításában fejeződött ki. A képeknek ez az összessége itt áthelyeződik a keresztények közötti kapcsolatokra. 1Ján 2,19 majd világossá teszi, hogy a szakadárok elhagyták a szerző közösségét és azokat, akiket megszólít. Eltávozásuk annak a gyűlöletnek a kifejezése, melyre 1Ján utal.”

:
„ÚJ PARANCSOLAT, AMI A RÉGI
1Jn 2,7—11
Nem idegen a Szentírástól a dialektikus, azaz az ellentétekben való gondolkozás és fogalmazás. PI. ha nem is fogható rá mindenre, hogy Isten akarta, nincs semmi az Ő tudta nélkül. Mégsem hárítható Rá az a felelősség, amivel mi tartozunk magunkért és másokért. Ilyen ellentétpár a régi, ill. az új parancsolat. Nem új, abban az értelemben, hogy soha nem hallott a szeretet parancsolata; azért régi, mert kezdettől fogva megvan náluk. Az 1,1 esetében szó volt arról, hogy a ‘kezdet’ e levélben a kijelentés kezdete. Elhívése annak, amit Isten mond az igében — ha válasz is részünkről —, szintén kezdet. Úgy értendő a ‘régi parancsolat’, hogy évtizedek teltek már el, mióta Jézus beszélt tanítványainak az új parancsolatról, miután megmosta lábaikat (Jn 13), s kezük között van az evangélium, amiben olvashatnak erről. Tehát történeti visszapillantás okán fogalmaz úgy, hogy nem új parancsolatot ír most nekik (elő), hiszen maga is úgy szólítja meg most őket, mint aki szeretteihez beszél, aminthogy a korábbi ‘gyermekeim’ (vagy fiacskáim) már az ugyanebben a szellemben fogant szeretet bizalmas kifejeződése volt (1); harmadik változat pedig a ‘testvéreim’ megszólítás (3,13). Mind-ezekben már erőteljesen van jelen a szeretet Krisztus-szerű valósága. — Megint csak értelmező megjegyzés, hogy ez a parancsolat az ‘ige’. A gyülekezetben elhangzott ige(hirdetés) ez, evangéliumi részletek alapján Jézusról — mint láttuk. Nem fogható tehát rá, hogy semmire sem kötelez, mert e szeretetnek Isten akaratához kötő ereje van és hűségre kötelez a hitben, de jövőbe mutató reménysége is van. Hogyan értsük azt, hogy igaz őbenne és tibennetek? A Jn 13,34 szerint: ‘ahogyan én szerettelek titeket, ti is úgy szeressétek egymást!’ Ígéretes, hogy a sötétség múlik és már fénylik az igazi világosság (vö. Jn 3,19; 8,12; 12,35k; Róm 13,12k; 1Thessz 5,4kk; Ef 5,8kk). Ha ellenben gyűlölet lakik bennem, még mindig a sötétségben vergődöm. Helyet adhatunk‑e megvetésnek? A bűnt kell megvetnünk, a bűnös iránti szeretetet megőrizve, mert ha ez hiányzik, a megmentés feladatára teszem magamat képtelenné. Ebben van a hívőség nagy csapdája! Aki azonban szereti testvérét, abban nincs kivetni való, mert egyértelműen a világosságban van, aszerint jár (el). Kibúvó lehetne az, hogy — de kérem! Itt testvérről hallunk. Ennek értelme azonban nem szűkíthető, mert a felebarátot is magában foglalja. János irataiban ui. — beleértve az evangéliumot is — hiányzik az a szó a felebarátra, ami egyéb ÚSZ‑i iratokban használatos! Nem szabad tehát szembeállítani a testvér fogalmát az embertárséval. Mellérendelő az ‘egy-más iránt és mindenki iránt’ (1Thessz 3,12), és nem rangsor. Isten országára tekintő reménységét és tájékozódási képességét veszítette el, aki sötétségben jár és gyűlölet béklyózta meg szívét és tagjait, amit olykor közömbösségbe burkol, mert nem tudja, útja hová visz és a sötétség vakította meg szemeit. Nem ítélkezés okán beszél így az apostol, hanem azzal a reménységgel, hátha fel lehet még rázni az alvásból, ki lehet gyógyítani vakságából azt, akinek reményt vesztett szíve meghidegedett, és gyűlölködésbe bonyolódott.”

:
„KITEKINTÉS
Mit jelent — szeretni?
A szeretetnek sokféle változata van, s mindegyik mélyén valami titokzatos rugó dolgozik. Az édesanya szeretete más, mint az édesapáé, de azonos a gyökere: nem gyermekének szépsége, jósága, tehetsége váltja ki, hanem az a közelebbről megfejthetetlen kapocs teremti, ami a szülőt gyermekével összefűzi. A gyermeki szeretet megint más, de alapjában véve nem pusztán a hála hajtja a kapott szeretetért, hanem az egyszerűnek látszó tény mozgatja: ez az ember édesanyám, édesapám. Így vagyunk a testvérünkkel és rokonunkkal is: közel érezzük magunkhoz. S ha a vérségi köteléken alapuló szeretetnek megvan a misztériuma, hogyne lenne megmagyarázhatatlan a barátság vagy a szerelem?! A sok ember közül miért éppen ehhez kapcsol valakit baráti vonzódás, bizalom? S a másneműek közül mi gyullaszt egymás iránt meleg érzelemre egy bizonyos férfit és nőt? Lelki és biológiai tényezők feltétlenül jelentős szerepet játszanak, de mégis marad a mélyben felderíthetetlen varázs, ami barátokat vagy szerelmeseket egymáshoz vonz. Hasonló eredményre jutunk, ha tágítjuk a szeretet körét, s megfigyeljük olyan változatait, mint a rokonszenves ismerősökhöz, munkatársakhoz fűző érzés, vagy egy nép tagjainak összetartozása.
Szeretni nemcsak embereket lehet. Lehet szeretni virágot, állatot, a természetet, sportot, zenét, képzőművészetet, irodalmat, sakkot és kártyát. A mi magyar nyelvünknek igaza van, amikor ugyanazt a szót használja, akár azt mondjuk: szeretem az öcsémet, vagy ezt: szeretem a Balatont, szeretem a A tárgyak, dolgok szeretetében ugyanúgy ott van a titokzatos rugó. Miért szereti az egyik ember Petőfivel az Alföldet, a másik a hegyeket? Nem mindig a születési hely határozza meg. Folytathatnánk a sort. A szeretetben — akár emberek között, akár tárgy iránt nyilatkozik meg — ösztönös, mély, benső vágy tör felszínre: vágyom az után, amit vagy akit szeretek, mert örömömre szolgál, életemet gazdagítja, boldoggá tesz.
Itt érkeztünk el mindenféle szeretet titokzatos rugójához: szeretetünket az váltja ki — legyen élő vagy élettelen —, aki vagy ami vonzza szívünket, drága nekünk, jólesően érint. Nélküle szürke, hiányos, csonka lenne az életünk. A szeretet a lényem mélyén keletkező láthatatlan mágnes; amely magához akar vonni mindent, ami az életemet teljesebbé teszi. Az ösztönösen ébredő szeretet húzza meg életem körül azt a kört, amelyben a szívemhez legközelebb eső személyek és dolgok vannak, akik és amik életvágyam körét alkotják.
Csodálatos ajándéka Istennek ez az emberi természet mélyén dolgozó szeretet, mert a mérhetetlenül nagy embersokaságból azokat vonja körénk, akik boldoggá tudnak tenni, és az élet számtalan jelenségéből, dolgából azt vonja bele hétköznapjainkba és ünnepnapjainkba, ami vágyunkat kitölti, örömöt szerez.
Akadt a keresztyénségben olyan gondolkozás, amely lebecsülte, megvetette az emberi szeretetet. Pedig ez a szeretet az életnek egyik leghatalmasabb varázsvesszője, emberek örömének, az élet szépségének nagy forrása. Nem bélyegezhető egyszerű önzésnek, mert sok szolgáló erő rejlik benne. Milyen áldozatot tudnak hozni édesanyák ebből a szeretetből! S egy-egy foglalkozás, hivatás szeretete micsoda erőfeszítésre képesít tudósokat és munkásokat, melynek eredménye mások javára szolgál. A szépség vágya hajtja művészek meg nem szűnő alkotó kedvét. A zene szeretete űzte a süket Beethovent éjszakákon át olyan muzsika szerzésére, amely a legmagasabb csúcsra visz zeneköltészetében és százezreknek szerez gyönyörűséget. A színek, a képek, a festés igézetében égett el az őrületig fokozódva Van Gogh élete, hogy képeinek élménye számtalan szürke emberi életben fénylő pillanatokat ajándékozzon.
S mégis, de nagyon rászorul életünk annyi szépségének és örömének forrása —, hogy újra meg újra megteljék, átitatódjék A népek élő nyelvében nincs rá szó, de a Szentírás nyelvén igen. Egy görög szó telítődött meg ezzel a szeretettel az Ószövetségben és különösen is az Újszövetségben: ‘agapé’! Ez az a szeretet, amely nem ön-magunk életének kiteljesedését, vágyódásunk betöltését szolgálja, hanem a másik ember felé fordul egészen, őt akarja segíteni, javára lenni, boldogságát munkálni. Ebben a másféle szeretetben vannak érzelmek, de legalább annyi a tett, a cselekvés. Emberi szeretetünk is akkor ér a csúcsra, ha átizzik ettől a különös szeretettől, amikor már nem én vagyok fontos magamnak, hanem rajtam kívül élő ‘más’, akit vagy amit szolgálok. Nem az én boldogságom, hanem az ő boldogsága, nem az én becsvágyam, hanem az ügy szolgálata lesz fontossá. Ebben a másfajta szeretetben halványodik el az egyén önmaga szemében, s ragyog föl nagyobb fénnyel a másik és a közösség. Ezt jelenti — igazán szeretni!
Nevezzük így a kettőt, ha jobb szót nem találunk rá: a szeretet és a másfajta, szeretet. Mind a kettő földi életünk ügye, s nem egymástól elválasztva jelentkezik, hanem kölcsönhatásban vannak. A szívünkben ébredő gyermeki szeretet lökést ad ahhoz, hogy szüleinket tudjuk az önmagunkról megfeledkező, velük törődő, áldozatos szeretettel szeretni. A másik boldogságára tekintő magasabbrendű szeretet át tudja hatni — legalább néha — férfi és nő szerelmét. Egy hivatásnak, egy népnek szeretete is önfeláldozóvá tud lenni, ha a hozzákötő belső vágyunkat, ragaszkodásunkat egy-egy pillanatban túlszárnyalja magának az ügynek az érdeke.
Ez a magasabbrendű szeretet, amelyből megújulhat mindenféle emberi szeretetünk, a legtisztábban, a legteljesebben, leghatalmasabb erővel Isten szeretetében van előttünk. Nemcsak felnézhetünk Isten szeretetére mint távol csillogó hegyoromra, hanem ott dolgozik az életünkben az ő szeretete! Igéjével műveli, hogy megteljék szívünk, gondolkozásunk, akaratunk, cselekvésünk ezzel a másfajta szeretettel! Az Ő szeretete forrásává válik ennek a szeretetnek.
Testvérszeretet
2,7-11
(7) Szeretteim, nem új parancsot írok nektek, hanem régi parancsot, amely (már) kezdettől tiétek; a régi parancs az ige, melyet hallottatok. (8) Másrészt új parancsot írok nektek, amely valóvá (lett) őbenne és bennetek, mert a sötétség múlóban van, és az igazi világosság már fénylik. (9) Aki azt mondja, hogy a világosságban van, és a testvérét gyűlöli, a sötétségben van mind ez ideig. (10) Aki szereti a testvérét, a világosságban marad, és nincs benne buktató. (11) Aki azonban gyűlöli a testvérét, a sötétségben van, és a sötétségben jár; nem tudja, hová megy, mert a sötétség vakká tette szemét.
A levélben ismételten találkozunk meghitt, kedves meg-szólítással. szó szerint: szeretettek. A görög szó önkéntelenül is emlékezteti az olvasókat Isten szeretetének sugárzására, amely ott világol és melegít a levélíró feléjük forduló szeretetében. Ezzel máris a szakasz témájánál vagyunk. A ‘parancs’, amelyről szól, a szeretetet foglalja magában.  — hangsúlyozza. Ez talán halk célzás a gnosztikus keresztyének, az olvasók között szerepet játszó tévtanítók minden áron újságot hajszoló törekvésére. Bármennyire újszerű is a jánosi gondolatvilág, mégis hangsúlyozott a kapcsolata a régi őskeresztyén tanítással. A levélben a szerző súlyt helyez rá, hogy megmutassa mondanivalójának az egyházi hagyományba való beleágyazottságát. szeretetről szóló a levél olvasóinak életében. A ‘régi’ jelző nem az ószövetségi törvényre céloz, amely a felebaráti szeretet parancsát magában foglalta, ahogyan azt Jézus kiemelte (Mk 12,28—34). A szeretet általános emberi, ősi jelentősége sem jöhet szóba. A ‘régi’ megjelölés magyarázata: A szó a kezdő időpontot jelöli. Világos utalás a keresztségük alkalmából kapott tanításra: ez a parancs mégpedig egy meghatározott időpontban, amint azt a görög igealak kifejezi. A keresztelési intelemre való utalás mellett ott lebeg a mondat hátterében a történeti Jézus szavára emlékezés: a szeretetről szóló ‘ige’ — amelyet az olvasók megtérésük idején hallottak — Jézus tanításából származik. A szeretetnek Jézus által hirdetett parancsával az olvasók akkor találkoztak, amikor a keresztyén igehirdetés hatókörébe kerültek. ‘Régi’ tehát ez a parancs kettős értelemben: a keresztyénség akkor már több évtizedes múltjára tekintve, de régi az olvasók életében is, akik nem most, hanem már régebben lettek keresztyénekké.
Szójátéknak tetsző fordulattal folytatja (8): A ‘régi’ és az ‘új’ jelző alkalmazása a szeretet parancsára — nem szellemeskedő nyelvjáték. Amegjelölés megállapítás, pedig meghatározás.
Bizonyos fokú, de nem teljes összecsengést érzünk mely Jézus szavát így közli: ‘Új parancsot adok nektek, hogy szeressétek egymást, ahogyan szerettelek titeket, hogy ti is szeressétek egymást’ Láttuk már (a ‘parancs’ szó kifejtésében 2,3-nál), hogy a levél nem kapcsolja össze Jézus és a tanítványok szeretetét, amint János evangéliuma teszi. Ott Jézusnak feléjük irányuló szeretete a tanítványok egymás iránti szeretetének forrása és példája. De az parancs’ szókapcsolat világosan mutatja, hogy a levélíró találkozott azzal a mondással, amelyet János evangéliumából idéztünk. Viszont az említett jánosi gondolat hiánya azt sejteti, hogy az író nem tudott leérni János evangéliumának mélységébe. Ez merész feltevésnek tűnhet olvasóink szemében, de beleilleszkedik az evangélium és a levél más pontokon is megfigyelt viszonyába. Mindenesetre a levél itt utalást tartalmaz János evangéliumának mély és hatalmas jézusi mondatára.
Az Újszövetség gondolkozásában az ‘új’ azt a rendkívülit, egészen mást, a földön soha nem voltat és most beteljesülőt jelenti, amit az utolsó idő hoz. Jézus Krisztussal Isten új világa jelent meg a földön. Nem történeti újdonságról van tehát szó, mert minden ‘új’ az idő múlásával ‘régivé’ lesz. Ellenben megkezdődött az örökkévalónak, az isteninek behatolása, s ez az ‘új’ a földön. Történetileg nem is lehetne újnak mondani Jézus szeretetparancsát, akár az Ószövetségre tekintünk (3 Móz 19, 18), akár a pogány antik világra nézünk, ahol az egymásért való élés gondolata szintén előfordul, elsősorban politikai vonatkozásban. A platóni és arisztotelészi filozófiában a ‘polisz’ (város, városállam) belső követelménye. A stoikus filozófiában az emberszeretet életeszménnyé válik a humanitás jegyében.
mégis egészen új volt, amit Jézus a szeretet parancsával és megvalósításával hozott a földre. Az ókor a közgondolkodásban és az életfelfogásban nem ismerte az irgalmasságot és a másik ember megsegítésének általános erkölcsi motívumát. Barátok ugyan segítették egymást. Rómában ingyenes gabonaosztás, munkanélküli segély próbálta a nincstelenek sorsát enyhíteni. De alapjában véve kegyetlen világ volt az ókor, hagyta a nyomorultat nyomorultul elpusztulni. Nem ismerte az embertől emberhez forduló szeretetcselekvést, amikor nem rokoni vagy baráti vagy néptársi alapon segít, hanem egyszerűen azért, mert az illető — ember, aki rászorul a segítségre. Ezért volt hallatlanul nagy és új dolog az a szeretet, mely Jézussal jelent meg a világban: az irgalmas samaritánus magatartása, a minden embertárs iránt felelősséget érző és rajta áldozatos módon segíteni akaró szívbeli indulat és önzetlen cselekvés.
Amikor János az ‘új parancsról’ beszél, az őskeresztyén hagyományos látást képviseli a Jézusban megjelent alapvetően újról, a jelenné vált eszkatologikus valóságról. Azért ‘új’ a szeretetnek ez a parancsa, mert Istennek Jézusban megnyilvánult szeretete tölti meg új tartalommal. Megerősíti ezt az értelmezést, ahogyan a levél írója maga magyarázza az ‘új’ parancsot: Jézus és a levél olvasói életében az ‘új’ szeretet. Az nyilván nem egyenlőségi jel. Jézus életében teljesen megvalósult az új, az isteni szeretet, a keresztyén olvasóknál azonban csak hiányosan, töredékesen. Hiszen a levél olvasóit biztatni kell rá! Az egész levél egyik fő témája éppen a szeretetre buzdítás. Ennek ellenére mégis ott van már ez a szeretet a Jézus Krisztusban hivő emberekben, a levél címzettjeinek mindennapi életében is.
A következő megállapítás szintén az őskeresztyén hagyományos gondolkozást szólaltatja meg: A fény elűzi a sötétet — a késői-zsidóságban ismételten előforduló eszkatologikus motívum. Pál apostol így jelöli meg az időszakot, amelyben korának keresztyénsége él: ‘az éjszaka előrehaladt, a nappal elközelgett’ (R 13,12). Csakhogy míg ezt Krisztus visszajövetelének közeledésére vonatkoztatja, itt a Jézus Krisztusban megjelent szeretet terjedésére érti a földön, amint a következő versek mutatják.
A levél e helyén átcsillámlik János evangéliumának szava ő a ‘világ világossága’ (8, 12). Ez azt jelenti, hogy Jézusban ajándékozta meg Isten a világot önmaga kinyilatkoztatásával. A levélben már szerepelt a ‘világosság’ fogalma, de ott vonatkozólag (lásd 1,5-nél). Itt viszont Jézus Krisztust nevezi világosságnak, s János evangéliumának szóhasználatát folytatja. Az ‘igazi világosság’ azonos jelentésű az ‘igazsággal’, nem más, mint a Krisztusban nyilvánvalóvá lett isteni valóság. Isten kinyilatkoztatott irgalmas valósága a Krisztus-hitben és a belőle fakadó szeretetben hatol előre a földön, s űzi el a ‘sötétséget’, ahogyan János nevezi az emberi élet, a világ metafizikus lényegét (magyarázat 1,5-nél). A levélíró mondatában elénk tűnik az őskeresztyén látás az utolsó idők előrehaladottságáról, de ezt a felfogást János átalakítja. Az őskeresztyén idői képzet megőrzésével, de a sajátos jánosi eszkatológiának megfelelően, új nézőpontot ad az ‘utolsó dolgoknak’: Isten új világa a Krisztus nyomán fakadt szeretetben valósul meg, halad előre az emberek között. Anélkül, hogy a levél Krisztus eljövendő megjelenését és az üdvösséget letakarná (2,28; 3,2), vallja, hogy az alapvetően ‘új’ már jelen van és terjed a földön. A sajátosan jánosi látás kiemeli, ami a jelen megvalósuló birtoka az örökkévalóságból, és ez az agapé, az isteni szeretet megléte és terjedése a földön.
A következő három vers (9-11.) gondolatritmusa: ‘gyűlöli testvérét’ — ‘szereti testvérét’ — ‘gyűlöli testvérét’ (tehát képletben: a — b — a). Itt jelenik meg először a levél folyamán a szó. János evangéliumában és leveleiben a keresztyén ember szeretete a ‘testvérre’ irányul. A szót átvitt értelmében a keresztyénség a zsidóságtól örökölte, melyben a vallásos társat jelentette. Az esszénusok is használták egymás között. Hellyel-közzel előfordul a görög világban (Platón néha a néptársra, Xenophon a barátra alkalmazta). Sűrűbben találkozunk használatával pogány vallásos társaságok tagjainál. Az Újszövetségben a keresztyének legbensőbb összetartozását jelzi. Nem pusztán szellemi rokonságot fejez ki, mintegy a hit ‘lelki’ testvériségét. A ‘testvér’ megnevezés emlékeztet és utal a közös mennyei Atyára, akinek a hivők egyaránt gyermekei. Nem vérségi, de annál is mélyebb testvéri kapocs fűzi össze őket. Az őskeresztyénség tehát más értelemben használta, mint amilyen jelentésben fellelhető a szó az antik világban. Nem tudunk arról, hogy pogány közösségben egymást testvérnek tekintették volna. Egészen új jelenség volt, hogy a keresztyének testvérnek vallották és szólították a másikat (Deissmann). A ‘testvér’ megjelölés bizonyos fokú elkülönülésre is mutat a fiatal keresztyénség részéről. Az Újszövetségben csak egy-két helyen bizonytalan, vajon nem tágabb értelemben szerepel‑e a szó (pl. Mt 5,22—24), de ez nem változtat a ‘testvér’ kiforrott jellegzetes és mély keresztyén tartalmi jelentésén, amely az őskeresztyénségtől a jánosi iratokig a hivőket jelöli. Jánosnál tartalmilag is nyilvánvaló, hogy a ‘testvér’ a keresztyén hivő társ. Ugyanerre mutat az a sajátos gondolat, mellyel majd találkozunk a levél folyamán: az Istentől származás (többek között: 5,1!).
melyet Jézus tanított az ellenség és az idegen felé irányuló szeretet hangsúlyozásával? János látóköréből valóban kiesik a tágabb keresztyén szeretet, ő mindig a ‘testvérszeretetről’ szól. Ez nem jelenti azt, hogy érvényen kívül akarja helyezni szeretet keresztyén parancsát. Szeme előtt azonban a tanítványok, a keresztyén hivők egymáshoz való viszonya lebeg. E gyakorlati szemponton kívül, iratainak gnosztikus hátteréből következik, hogy szemléletmódja két különböző területnek tartja az isteni valóságot és a világot. A szeretet, amelyet Isten szeretete ébreszt a Krisztus-hivőkben, az első körben mozog, a hivő testvérekre irányul. Ez a kör nem lezárt, hanem nyitott. Ezért az egymás iránt való szeretetnek áramkeringésébe belekerülnek a világból az emberek, amikor a hit bekapcsolja őket az Istennel való közösség körébe. Ez János jellegzetes látása.
Ne véljük, hogy az egymás felé forduló gyülekezeti szeretetnek feltűnő kiemelése csak Jánosnál jelentkezik az Újszövetségben. Jézus tanítását kivéve meglehetősen általános jelenség az őskeresztyénségnél és Pálnál. E magatartás hitbeli gyökerei az említett testvériség valóságába kapaszkodnak. A történeti helyzet is magával hozta — a keresztyén gyülekezetek létrejövetelével, megerősödésével járó szükségszerűség. Az első század keresztyén gyülekezetei határozott körvonalú szociológiai jelenséget alkottak. Mindez semmiképpen sem jelenti, hogy a nem-keresztyén embertársak iránti szeretet elsikkadt az őskeresztyénség idején, csak nem ezt látták időszerű feladatnak és a közvetlenül sürgős mondanivalónak. Ha merjük becsületesen felismerni, hogy az apostoli és az apostolok utáni korban a testvérszeretet került előtérbe, akkor vonhatjuk meg valóságosan és határozottan a vonalat Jézus szavától a keresztyének mai tágabb szeretetéhez.
Ez a tág szeretet ott rejlik a sorok mögött, sőt néha olyan rés nyílik a zárt gondolatrendszeren, amely egyenesen idevezet. Már találkoztunk ilyennel a levél olvasásakor (2,2b). A levél további részében pedig a szűkölködő testvéren való segítés gondolata hozza magával, hogy lehetetlen a keresztyén szeretetnek megállnia a hivő társaknál (3,17). János levelének egymás szeretetére vonatkozó részleteit a szöveghez való hűséggel a keresztyén testvériségre értjük. De a hitből fakadó szeretetben olyan látóhatár nyílik meg, hogy a levél szűkebb értelmű mondatait joggal tágítjuk az alkalmazásban, és foglalunk bele a szeretetünk hatókörébe minden embertársat.
Folytatódik a már ismert szembeállító módszer (1,6; 2,4): Világosság és sötétség, szeretet és gyűlölet egymást kizáró ellentétek. A szerző csak kétféle létállapotot ismer: szeretni vagy gyűlölni. Ez a kettő nála nem egyszerűen emberi megnyilatkozás, hanem metafizikus és kozmikus valóság: az Isten lényének jellemzője, illetve a ‘világ’ mivolta. A dualisztikus gondolkozásmódnak jellegzetes megnyilvánulása, hogy nem ismer közbeeső harmadikat: a közömbösséget. A gnosztikus szemléletnek ezt a kiélezett végletességét, melyet a kumráni közösségben még fokozottabban megtalálunk, a levélíró gyakorlatilag alkalmazza az adott helyzetben. A téves hitű keresztyének ellenszenvét, lelki gőgjét, szeretethiányát a gyülekezet hű tagjaival szemben — nevezi ‘gyűlöletnek’. Az ellenséges érzések ‘több esetben nyilván gyűlöletbe torkolltak bele. A levél szerint arra hivatkoznak ezek az emberek, hogy az isteni fényvilág részesei, de ugyanakkor szembefordulnak keresztyén társaikkal. Ez elárulja, hogy valójában a ‘sötétségben’, az Isten nélküli szférában élnek. A levél jellegzetes látása bukkan elő: a ‘gyűlölet’ nem egyszerűen erkölcsi kérdés, hanem teológiai jelentősége van — démonikus lét. A szeretet nem csupán erkölcsi magatartás, hanem Isten lényének kisugárzása. A ‘világosságban lenni’, azaz Istennel közösségben élni, azt jelenti: szeretni.
Annyira erős az összefonódás Isten és a szeretet valósága között, hogy megfordítva is igaz a tétel: (10)  A szeretet élése odakapcsolja maradandóan az Istenhez. Istennel lenni annyi, mint szeretni. És szeretni annyi, mint Istennel lenni. Még lesz alkalmunk, hogy ennek a hihetetlenül merész mondatnak teljes szárnyalását megfigyeljük (4,16).
‘… fejeződik be a mondat. A szokásos magyar fordítás a görög szót ‘botránkoztató’-val fordítja. A botránkozás mai értelme azonban egészen más, mint a bibliai fogalomé. Az eredetiben olyan dolgot jelent, amelyben megbotlunk és elesünk. Kérdés, hogy kit fenyeget a buktató? Két értelmezés lehetséges: a szeretetben élő ember nem botlik el, hiszen a világosságban jár. Nem esik ki az Istennel való közösségből, amint azt a gyűlölet magával hozza. A másik lehetséges magyarázat: a szeretet magatartása nem viszi rossz útra a másik embert, mint ahogyan a gyűlölet gyűlöletre indít. Az írásmagyarázók megoszlanak a kétféle magyarázat között. A szöveg nem ad segítséget a választáshoz, de nem kell egyik magyarázatot sem félretennünk, mert a két értelmezés kiegészíti egymást: a szeretet megment attól, hogy az Istennel való közösséget elveszítsük, és hogy a másik emberben gyűlölet okozói legyünk.
Világos a mondatból, hogy A szeretet azzal küszöböli ki a buktatót, hogy Isten lényének fényét sugározza az életbe. Elbotlani csak sötétben lehet. Jézus egyik képe tűnik elénk János evangéliumából (11,9—10). Pál állásfoglalása is visszacsenghet a buktatóra vonatkozó mondásban: ő a római gyülekezet egyik gyakorlati ütköző kérdésében a szeretetet jelölte megoldásnak, hogy ezzel megóvják a másik keresztyént az eleséstől (R 14,13—15). Így kapcsolódik a levélnek ez a kis mondata a páli és jánosi hagyomány vérkeringésébe. Ugyanakkor minden etikai magatartás és cselekvés közös nevezőjeként itt bukkan fel először a levélben a szeretet. Hallatlanul merész, de igaz állítást tartalmaz: a szeretet hiánya az egyetlen, amivel másoknak árthatunk. Mégpedig a jánosi látásmód szerint — végzetesen, mert a végső útvesztést okozhatja (vö. 11. v.).
Az előző megállapítást negatív oldalról ismétli: A szeretet Istennel kapcsol össze; a gyűlölet az Istennel ellentétes metafizikus szférában folyó élet jele. A ‘járni’ jelentése: életfolytatás. Ez Jánosnál a hitet vagy hitetlenséget, és az erkölcsi magatartást egyaránt magában foglalja (magyarázat 1,6-nál). A vers így folytatódik: A képies értelmű megvakulást kifejező szó igealakja itt a hosszabb idő óta tartó történés befejezését és eredményét jelöli (Debrunner). Huzamosabb ideig sötétben való tartózkodás megrontja a látóképességet: ez a tapasztalat rejlik a kép használatában.
Majdnem szó szerint ismétlődik a versben Jézus szava János evangéliumából: ‘aki a sötétségben jár, nem tudja, hova megy’ (12,35). Ez is valóságot tartalmazó kép: a sötétben utat tévesztünk. Az azonos fogalmazáson egyképpen átcsillan a gnosztikus képzet a megismerésnek üdvre vezető útjáról (‘tudja’, ‘megy’). Így célzást olvashatunk a levél e sorából: a gnosztikus keresztyéneknél jelentkező gyűlölet éppen ellentétes irányba viszi őket, mint amit vélnek: elvesztették az utat. A gyűlölet világos, áruló jel a tévelygő keresztyéneknél, hogy letértek az Istenhez, az üdvösségre vezető útról.
2,7-11 magyarázatának összefoglalása
A levélíró emlékezteti olvasóit a szeretetnek már keresztségükkor hallott feladatára és valóságára: a Krisztus által hozott szeretetben terjed a földön Isten új világa. Ez a szeretet nem eszme, hanem tény Jézus, sőt — nyilván töredékesen — a keresztyének életében is. Isten és a szeretet összetartoznak, ezért Istennel közösségben lenni csak a testvérszeretet gyakorlásával lehet. A gyűlölet az Istennel ellentétes irányba taszít, magunk és mások bukását, az üdvösség útjának elvesztését okozza.”

:
„1János 2,7-14
Hogyan fénylik az igazi világosság?

E versekben érkezik el János az utolsó bizonyítékhoz, amiből megtudhatjuk, valóban a világosságban járunk‑e Istennel. Az Istennel való igazi közösség jele a bűn mind erősebb tudatosítása és megvallása (1,6–10), valamint az engedelmesség révén a Krisztushoz való mind nagyobb hasonlóság (2,1–6). Most a hangsúly áttevődik az Istennel való igazi közösség másik jelére, s egyben e levél egyik fontos témájára: a keresztyén testvér iránti őszinte szeretetre.
1. A világosság Isten törvényében fénylik (7—8)
Maga a törvény Isten emberszeretetének egyik kifejeződése. Ha egyszer ezt megértjük, sokkal pozitívabban szemlélhetjük a törvényt. Egy apának az volt a szokása, hogy megkérte a feleségét, nézze meg, mit csinálnak a gyerekek, és szóljon rájuk, hogy hagyják abba. Ha Istent is ilyennek képzeljük el, ezzel meggyalázzuk Őt. Isten törvénye nem tilt; felhatalmaz. Mi, a nyugati kultúra gyermekei, hajlamosak vagyunk a ‘törvény’ szót a római személytelen, merev jelentésével felruházni. Az ószövetségi azonban nem elvont szabálygyűjtemény. Mindentudó Atyánk személyes, szerető utasítása, amellyel elmondja gyermekeinek, hogyan éljenek a lehető legteljesebb életet. Az isteni kijelentés első pillanatától fogva tanulta a nép a szeretet törvényét, mert az a törvény ajándékozójának – aki maga a szeretet – természetét és akaratát fejezte ki. A tóra előírta Isten népének, hogy ‘szeresd felebarátodat, mint magadat’ (3Móz 19,18). Amikor János parancsolatról beszél, talán arra gondol, hogy ugyanez a parancsolat az elsők között szerepelt keresztyén életük kezdetén, és sohasem fogja érvényét veszteni.
Maga Jézus azt tanította, hogy a törvény és a próféták az Isten és a felebarát iránti szeretet törvényében teljesednek be (Mt 22,37–40). Pál apostol ezt visszhangozza, amikor azt mondja, hogy ‘Az egész törvény ebben az egy igében teljesedik be: «Szeresd felebarátodat, mint magadat».’ (Gal 5,14) Így amikor János eljut ugyanerre a következtetésre, tudja, hogy nem mond újat. A világon semmi újdonság nincs az önátadó szeretetben; ez az alap. Ezért szólítja ‘szeretteim’-nek levele olvasóit. A szeretet a kiindulási pont.
Jézus mégis új parancsolatnak nevezte (Jn 13,34), és János a 8a. versben mintha erre emlékezne vissza. ‘Újdonsága’ talán erre a kitételre vonatkozik: ami igaz őbenne. Mert a világ történetében csak egyszer fordult elő, hogy ezt a parancsolatot valaki megélte, és ez az ember Jézus Krisztus életében történt meg olyan mélységben és valóságosan, ahogyan senki nem sejtette, nem is képzelte volna. Ha a parancsolat régi volt is, soha nem vesztette érvényét, Krisztusban pedig a lehető legteljesebb módon újult meg és teljesedett be.
Az igazi meglepetést mégis a következő két szó hordozza: Ez megdöbbentő. Ámulhatunk azon, hogy a szeretetre felszólító parancs Jézusban beteljesedett — de bennünk? Igen, János szerint pontosan erről szól a valódi keresztyénség. Krisztus eljövetelével felvirradt az új kor, s vele az új szövetség, amelyben Isten elménkbe adja és szívünkbe írja törvényeit (Zsid 8,10 idézi a Jer 31,33-at). Krisztus, aki maradéktalanul beteljesítette ezt a törvényt, számunkra is elérhetővé tette isteni erőforrásait, hogy mi is élhessünk így. Lévén Ő a törvény megtestesülése, és ezért példa a mi számunkra, nekünk, az új ország polgárainak, fel kell fognunk és vissza kell tükröznünk azt a világosságot (8b). Már múlik a sötétség, és ez mindaddig így is lesz, míg végül, Isten szándékainak beteljesülésével megszűnik a sötétség, és a tökéletes világosság válik uralkodóvá.
Ez egyszerre ösztönzi és bátorítja Isten minden gyermekét, hogy a világosság gyermekeként éljen. Ez a világosság igazi, azaz valódi, tehát tökéletes és teljes. A törvény és a próféták világossága ezzel szemben a legjobb esetben is tökéletlen volt, a valóság árnyéka; a gnosztikus tanítók úgynevezett világossága pedig valójában sötétség volt. Isten törvénye csak Krisztusban teljesült be tökéletesen; és ebben a világosságban, amely azóta is fénylik a sötétségben, meglátjuk, mit jelent igazán embernek és igazán keresztyénnek lenni.

Lásd még Pál intelmeit a Róm 13,12-14; Ef 5,1-2; 8-10 és 1Thessz 5,5-8 versekben.

2. A világosság a keresztyének szeretetében fénylik (9—11)
A hangsúly ismét a szereteten van, nem az ismereten. Bárki állíthatja, hogy a világosságban van, vagy hogy ismeri Istent, csakhogy az intellektuális felismerést könnyű összetéveszteni a valódi lelki tapasztalattal. Az igazi lelkiségnek feltétlenül szeretetben kell kifejeződnie. Természetes, ha úgy reagálunk János szavára, hogy mi aztán efféle végletekre nem vetemedünk. Pedig János aligha írt volna le ilyen elmarasztalást, ha gyakorló keresztyének nem eshetnének bele könnyen e csapdába. Más nézőpontból szemlélve, ha keresztyén felebarátaink testvéri kapcsolatban vannak velünk, lehetetlen, hogy közömbösek legyünk irántuk. Minthogy tudomást szereztünk ama sugárzóan fehér fényről, ami az Isten természete, nem képzelhetjük naiv módon azt, hogy saját életünkkel megmaradhatunk azokban a félhomályos zugokban, ahol elviselhetnénk, ha híja van a felebarát iránti szeretetünknek. Ha hálásak vagyunk Istennek azért, ahogyan világosságával beragyogta az életünket, hogyan ne lennénk hálásak minden keresztyén felebarátunkért, akik hasonlóképpen megtapasztalták a kegyelmet? El kell szánnunk magunkat arra, hogy irántuk tanúsított aktív szeretetünkkel mind többet fogunk közvetíteni Isten szeretetéből az életükbe.
János a cselekvésben megnyilvánuló szeretetre bátorít bennünket a 10. versben. Van egyfajta keresztyén kegyesség, amely azt képzeli, hogy ha hermetikusan elzárkózik másoktól, akár más keresztyénektől, ez a ‘szerzetesi elvonultság’ megadja számára a biztonságot azokkal szemben, akiknek talán nem olyan erős vagy tiszta a hitük, mint amilyennek a sajátját képzeli. Gyülekezeteket és egyéneket egyaránt jellemezhet ez a gondolkodás. Így azonban nem szerethetem a testvéremet, aki szintén a világosságban akar járni, és akinek szüksége van a velem való közösségre. A keresztyén ember minél inkább bezárkózik önmagába, minél inkább saját személyisége ápolására vagy erényessége megóvására összpontosít, annál kevésbé látja majd tisztán a világosságot. Énközpontúvá válva mindinkább erőt vesz rajta az énszeretet, amely az igazi szeretet legnagyobb ellensége. Ez a gyűlölet gyökere. Ma is igazak Robert S. Candlish több mint egy évszázaddal ezelőtt mondott szavai: ‘Az önző vallásos hívő vagy betegesen érzékennyé, vagy érzéketlenné válik. A személyes keresztyénség tüzét együttérzéssel és testvériséggel lehet szítani.’ Ha valakiből hiányzik ez a mások felé irányuló, pozitív, tevékeny szeretet, az éppoly biztosan jelezheti, hogy az illető mint a sokkal nyilvánvalóbb formákat öltő gyűlölet és erőszak. Azok, akik keresztyén felebarátaikat szeretve nem botlanak útjukon rejtett ‘botránykőbe’ E görög szó eredetileg horgászbotot vagy csapdát jelentett, s arra a rejtett veszélyre utal, amely tőrbe csalhatja és elpusztíthatja az óvatlant, különösen ha sötétben utazik. Az egyetlen védelem ellene, ha valaki mindig a világosságban jár.

Candlish, 142. o.

Világosság és szeretet összetartoznak. Ha szeretjük az embereket, vigyázunk, hogy ne vétkezzünk ellenük, s hogy ők se botoljanak meg miattunk. Bátorítani és építeni kívánjuk őket. A szeretet hiánya azonban eltorzítja és elhomályosítja látásunkat. Kezdünk otthonosan mozogni a sötétségben. Megszokjuk, hogy tapogatózva, botorkálva, minduntalan problémák kelepcéibe esve keresgéljük utunkat egy életen át. Az ilyen ember gyakran nem is tudja, milyen sötétségben jár, és milyen rövidlátóvá vált. A föld alatt tartott állatok, például a bányalovak, egy idő után elveszítik a látásukat. Ha ügyet sem vetünk a világosságra, az hamarosan el sem jut hozzánk. A rendszeresen elnémított lelkiismeret végül elhallgat. Ha nincs bennünk szeretet, sötétségben vagyunk.”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén forrás külön jelölve.

LXX/Greek New Testament:
1In 2.7
jAgaphtoiv, oujk ejntolh;n kainh;n gravfw uJmiÖn, ajll!  ejntolh;n palaia;n hJ;n eijvcete ajp! ajrchÖs: hJ ejntolh; hJ  palaiav ejstin oJ lovgo" oJ;n hjkouvsate.
1In 2.8
pavlin ejntolh;n kainh;n gravfw uJmiÖn, oJv ejstin ajlhqe;" ejn  aujtwÖ kai; ejn uJmiÖn, oJvti hJ skotiva paravgetai kai; to;  fwÖ" to; ajlhqino;n hjvdh faivnei.
1In 2.9
oJ levgwn ejn twÖ fwti; eijÖnai kai; to;n ajdelfo;n aujtouÖ miswÖn ejn thÖ skotiva ejsti;n eJvw" ajvrti.
1In 2.10
oJ ajgapwÖn to;n ajdelfo;n aujtouÖ ejn twÖ fwti; mevnei, kai; skavndalon ejn aujtwÖ oujk ejvstin:
1In 2.11
oJ de; miswÖn to;n ajdelfo;n aujtouÖ ejn thÖ skotiva ejsti;n kai; ejn thÖ skotiva peripateiÖ, kai; oujk oijÖden pouÖ  uJpavgei, oJvti hJ skotiva ejtuvflwsen tou;" ojfqalmou;" aujtouÖ.
Vulgata:
1Jo 2.7
carissimi non mandatum novum scribo vobis sed mandatum vetus quod habuistis ab initio mandatum vetus est verbum quod audistis
1Jo 2.8
iterum mandatum novum scribo vobis quod est verum et in ipso et in vobis quoniam tenebrae transeunt et lumen verum iam lucet
1Jo 2.9
qui dicit se in luce esse et fratrem suum odit in tenebris est usque adhuc
1Jo 2.10
qui diligit fratrem suum in lumine manet et scandalum in eo non est
1Jo 2.11
qui autem odit fratrem suum in tenebris est et in tenebris ambulat et nescit quo eat quoniam tenebrae obcaecaverunt oculos eius
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
1Jn. 2,7
Szeretteim, nem új parancsolatot írok nektek, hanem egy régi parancsolatot, amely kezdettől fogva megvan nálatok: ez a régi parancsolat az az ige, amelyet hallottatok. [Jn 13,34 ]
1Jn. 2,8
Viszont új parancsolatot írok nektek: azt, ami igaz őbenne és tibennetek, hogy múlik a sötétség, és már fénylik az igazi világosság.
1Jn. 2,9
Aki azt mondja, hogy a világosságban van, de gyűlöli a testvérét, az még mindig a sötétségben van.
1Jn. 2,10
Aki szereti a testvérét, az a világosságban van, és nincs benne semmi megbotránkoztató;
1Jn. 2,11
aki pedig gyűlöli a testvérét, az a sötétségben van, és a sötétségben jár, és nem tudja, hova megy, mert a sötétség megvakította a szemét.
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
^7 Szeretteim, nem új parancsolatot írok nektek, hanem   régi parancsolatot, amely kezdettől fogva megvan nálatok: ez a régi parancsolat az az ige, amelyet hallottatok. ^8 Viszont új parancsolatot írok nektek: azt, ami igaz őbenne és tibennetek, hogy   a sötétség  múlik , és  az igazi világosság  már fénylik  . ^9 Aki azt mondja, hogy a világosságban van, de gyűlöli a testvérét, az még mindig a sötétségben van. ^10 Aki szereti a testvérét, az a világosságban  marad , és nincs benne semmi megbotránkoztató; ^11 aki pedig gyűlöli a testvérét, az a sötétségben van, és a sötétségben jár, és nem tudja, hova megy, mert a sötétség megvakította a szemét.
Károli (revideált):
1 Ján. 2,7
Atyámfiai, nem új parancsolatot írok néktek, hanem régi [3 Móz. 19,18.] parancsolatot, a mely előttetek volt kezdettől fogva; [rész 3,11.  2 Ján. 1,5.] a régi parancsolat az íge, a melyet hallottatok kezdettől fogva.
1 Ján. 2,8
Viszont új [Ján. 13,34.] parancsolatot írok néktek, a mi igaz ő benne és ti bennetek; mert a sötétség [Róm. 13,12.  Eféz. 5,8.] szűnni kezd, és az igaz [Ján.1,4. 9. 8,12.] világosság már fénylik.
1 Ján. 2,9
A ki azt mondja, hogy a világosságban van, és gyűlöli az ő atyjafiát az még mindig a [rész 3,14. 15.] sötétségben van.
1 Ján. 2,10
A ki szereti az ő atyjafiát [rész 3,14.] a világosságban marad, és nincs benne botránkozásra [Róm. 14,13.] való.
1 Ján. 2,11
A ki pedig gyűlöli az ő atyjafiát, a sötétségben van, [rész 3,14.] és a sötétségben jár, és nem tudja hová [Ján. 12,35.] megy, mert a sötétség megvakította az ő szemeit.
Szent István Társulati Biblia:
1Jn 2,7
Szeretteim, nem új parancsról írok nektek, hanem a régi parancsról, amelyet kezdettől tartotok. A régi parancs az a tanítás, amelyet hallottatok.
1Jn 2,8
Másfelől mégis új parancsról írok nektek. Ez benne és bennetek igaz, hiszen már oszladozik a sötétség és világít az igazi világosság.
1Jn 2,9
Aki azt állítja, hogy a világosságban él, de gyűlöli testvérét, az még mindig a sötétségben van.
1Jn 2,10
Aki szereti testvérét, megmarad a világosságban, s nem szolgál botrányul másoknak.
1Jn 2,11
Aki azonban gyűlöli testvérét, az sötétségben van, a sötétségben jár, és nem tudja, hová megy, mert a sötétség megvakította.
Káldi Biblia:
1 Ján 2,7
Szerelmesim! nem új parancsot írok nektek, * hanem régi parancsot, mely nálatok volt kezdettől; a régi parancsolat azon íge, melyet hallottatok. **
1 Ján 2,8
Hanem új parancsot is írok nektek, mely való mind őrája, mind tirátok nézve; mert a sötétség elmúlt, és az igaz világosság már világoskodik. *
1 Ján 2,9
A ki azt mondja, hogy a világosságban vagyon, * de atyjafiát gyűlöli, az mindeddig sötétségben vagyon. **
1 Ján 2,10
A ki szereti atyjafiát, az világosságban marad, * és abban nincs botránkozás. **
1 Ján 2,11
A ki pedig gyűlöli atyjafiát, sötétségben vagyon, és sötétségben jár, és nem tudja, hova megyen, mert a sötétség megvakította szemeit. *
Káldi Neovulgáta Biblia:
1 Ján 2,7
Szeretteim! Nem új parancsot írok nektek, hanem régi parancsot, amelyet kezdettől fogva ismertek. A régi parancs az ige, amelyet hallottatok.
1 Ján 2,8
De új parancsot is írok nektek, s ez rá is, rátok is vonatkozik, mert a sötétség elmúlt, és az igaz világosság világít már.
1 Ján 2,9
Aki azt mondja, hogy világosságban van, és testvérét gyűlöli, az még most is a sötétségben van.
1 Ján 2,10
Aki szereti testvérét, az a világosságban marad, és nincs benne botránkozás.
1 Ján 2,11
De aki gyűlöli testvérét, az sötétben van, a sötétben jár, és nem tudja, hova megy, mert a sötétség megvakította a szemét.
Aranyos Biblia:
1 Ián. 2.7
Atyámfiai, új tudományt nem irok néktek, hanem régi tudományt, mellyet eleitöl fogva tudtatok: Ez régi tudomány, az a beszéd, mellyet hallottatok eleitöl fogva.
1 Ián. 2.8
[Ián. 13:34.] Viszontag új tudományt irok néktek, melly igaz mind ö reá a’Christusra nézve, mind ti reátok nézve: mert a’setétség elmúlt, és amaz igaz világosság immár fénlik.
1 Ián. 2.9
A’ki azt mondja, hogy ö a’ világosságban vagyon, és az ö attyafiát gyülöli, mind ez ideig setétségben vagyon.
1 Ián. 2.10
A’ki szereti az ö attyafiát, a’világosságban marad, és abban nintsen semmi botránkozás.
1 Ián. 2.11
A’ki pedig [Al. 3:14.] gyülöli az ö attyafiát, a’ setétségben vagyon, és a’setétségben jár; és nem tudja hová mégyen, mert a’setétség megvakította az ö szemeit.
Luther Biblia:
1.Joh 2,7
Meine Lieben, ich schreibe euch nicht ein neues Gebot, sondern das alte Gebot, [Joh 13,34;  2. Joh 5] das ihr von Anfang an gehabt habt. Das alte Gebot ist das Wort, das ihr gehört habt.
1.Joh 2,8
Und doch schreibe ich euch ein neues Gebot, das wahr ist in ihm und in euch; denn die Finsternis vergeht, und [Joh 8,12;  Röm 13,12] das wahre Licht scheint jetzt.
1.Joh 2,9
Wer sagt, er sei im Licht, und [Kap 4,20] haßt seinen Bruder, der ist noch in der Finsternis.
1.Joh 2,10
Wer seinen Bruder liebt, der bleibt im Licht, und durch ihn kommt niemand zu Fall.
1.Joh 2,11
Wer aber seinen Bruder haßt, der ist in der Finsternis und wandelt in der Finsternis und weiß nicht, wo er hingeht; denn die Finsternis hat seine Augen verblendet.
King James:
1Jo. 2,7
Brethren, I write no new commandment unto you, but an old commandment which ye had from the beginning. The old commandment is the word which ye have heard from the beginning.
1Jo. 2,8
Again, a new commandment I write unto you, which thing is true in him and in you: because the darkness is past, and the true light now shineth.
1Jo. 2,9
He that saith he is in the light, and hateth his brother, is in darkness even until now.
1Jo. 2,10
He that loveth his brother abideth in the light, and there is none occasion of stumbling in him.
1Jo. 2,11
But he that hateth his brother is in darkness, and walketh in darkness, and knoweth not whither he goeth, because that darkness hath blinded his eyes.

1 Jn 2,7
Bien-aimés, ce n'est pas un commandement nouveau que je vous écris, c'est un commandement ancien, que vous avez reçu dès le début. Ce commandement ancien est la parole que vous avez entendue.
1 Jn 2,8
Et néanmoins, encore une fois, c'est un commandement nouveau que je vous écris -- ce qui est vrai pour vous comme pour lui -- puisque les ténèbres s'en vont et que la véritable lumière brille déjà.
1 Jn 2,9
Celui qui prétend ętre dans la lumière tout en haďssant son frère est encore dans les ténèbres.
1 Jn 2,10
Celui qui aime son frère demeure dans la lumière et il n'y a en lui aucune occasion de chute.
1 Jn 2,11
Mais celui qui hait son frère est dans les ténèbres, il marche dans les ténèbres, il ne sait où il va, parce que les ténèbres ont aveuglé ses yeux.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/