From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Friday, September 09, 2005 1:09 AM

Subject: Kol 3,1-7. - Feltörekvő élet - Szentháromság u. 16.

Kedves ‘Feltörekvők’!

Remélem, most már működik a FraterNet levelezése. Ha igen, ha nem, köszönet Bogdányi Gábornak a sok fáradozásért, amivel a javításon dolgozik/dolgozott. Szükség van az ilyen törekvésre — nem azért, mert ilyen földi dolgok ezek a számítógépes szerkezetek, hanem mert végső soron ezek is az odafennvalókra törekedés és a mennyeikkel való törődés eszközei.

Mindenesetre most a vasárnapi igehirdetés értelmében is küldök egy kis jelet föltekintve...

Bár a görög szerint (és Károli, valamint más fordítások szerint is) épp így állunk meg mondathatáron, kicsit azért érthetetlen, miért épp a 7. versnél vágták a perikópát. Ha már nem a 6. versnél állunk meg, célszerűbbnek tűnne továbbmenni az azonos ‘tartóztató gondolatokat’ tartalmazó soron a 10. versig — legalábbis az Úf szövegét és mondathatárait tekintve. Nehéz eldönteni, hogy az eredeti, vagy inkább a fordítás mondathatárait vegye‑e figyelembe az ember... Hiszen ha egyszerre kíván mindkettő által jelölt gondolathatárokra ügyelni, akkor tulajdonképpen nincs megállás, az egész bekezdést kellene végigvenni — akkor viszont valóban már túl tággá nőhet a szakasz témája...

Vázlatkísérlet1:

Feltörekvő élet

Lehúzó halál

Lehúzó rejtek

Felhúzó megjelenés

Felhúzó tagöldöklés

Felhúzó odafennvalók

A vázlathoz:

Sokan tekintenek a keresztyénségre úgy, mint valami lefelé irányulóra, amelyben sok lemondás szükséges. Úgy érzik, Krisztus (vagy az egyház) sok mindent tilt, sok mindenről le kell mondani. Ezzel szemben a Krisztus-követés nem lefelé, hanem felfelé húzó erő, mert minden lemondásnak az a háttere, hogy felfelé tekintünk, és a legnagyobb érték mellett eltörpülnek a mindennapi élet sokszor egyenesen kicsinyes értékei. Amikor hát valamiről lemondunk, az azért történik, hogy megragadhassuk a legnagyobbat.

Lehúzó halál

Miről is mond le először a keresztyén? A legnagyobb lehúzó erőről: a halálról! Nem úgy azonban, hogy elkerülné a halált. Hanem éppen úgy, hogy engedi magát meghalni. Persze nem úgy, mint a világ. A keresztyén élet első lépése mégis az, hogy meghalunk Krisztussal, meghalunk a bűnnek. Mert ez az, ami valójában lehúz a pokolig mindenkit, bármennyire is feltörekszik ebben az életben, a végén mégiscsak eléri a bűn kikerülhetetlen következménye.

Lehúzó rejtek

Meghalni tehát nem azért érdemes, mert akkor már végre ‘nyugta van az embernek’, hanem Krisztussal meghalni azért érdemes, mert akkor — az apostol szavával — rejtekhelyre lel az ember. Ahogyan az atombunkerekbe igyekeztek bebiztosítani maguknak a hatalmasok helyet, hogy szükség esetén legyen hova lehúzódniuk és elrejtőzniük, úgy most keresztyén oldalról mondhatjuk azt, hogy Krisztus a mi atombunkerunk, és itt viszont ha meghaltunk Vele, és valóban feltámadtunk Vele (hiszen meghalni ezért volt fontos, nem azért, hogy halottak maradjunk!), akkor valóban jó rejtekhelyen vagyunk, biztonságban. Húzódj hát le ebbe a rejtekbe!

Felhúzó megjelenés

A halál és a rejtőzködés lehúz, ennyiben jogos lehetne az elején említett kifogás-kritika, hogy a keresztyén élet lemondó, lehúzó. Csakhogy van folytatás. Ha meghalsz Krisztussal, ha feltámadtál vele és életed el van rejtve Őbenne, akkor megfordul, helyre billen az értékrend. Akkor nem a lehúzás, a lemondás, a letörtség, a megalázottság vesz erőt rajtad, hanem dicsőség lesz részed. Lehet, hogy most ‘rejtőzködnöd’ kell Krisztusban — de amikor „a mi életünk megjelenik”, örök dicsőség vár, mert Ő felhúz önmagához, és az Ő dicsősége sugároz Rád is!

Felhúzó tagöldöklés

A keresztyén élet sok lemondását immáron ezért egészen más szemmel tekinthetjük. Nem valami önsanyargatásról van szó, nem arról, hogy valami jóból kimaradunk. Lehet, hogy a koca az ólban igencsak szeret dagonyázni a pocsolyában, és értetlenül nézi a verebet, aki nemhogy elkerüli az ilyen felkavart, sáros pocsolyákat, hanem a kis, tiszta vizeket keresi, amelyekben megfürödhet. Ilyen a keresztyén élet is: nem a bűn sokféle mocskában szeret hemperegni, amelyek miatt haragszik Isten, nem a földre irányul tekintete, hanem felfelé néz. Ahogyan az gyakran lenni szokott, Pál a legkirívóbb bűnöket említi, de természetesen mindenféle bűn, a ‘legapróbb’ is ide értendő (már csak azért is, mert a következő versekben még kicsit bővíti a listát); tulajdonképpen mindegyikre mondja az apostol, hogy az bálványimádás — mert mindegyik Isten parancsával szembeni engedetlenség, aminek végső soron a szívben az a gyökere, hogy nem Istenen csüngünk, mint Luther mondta.

Felhúzó odafennvalók

A felfelé tekintés, a Krisztussal meghalás és Benne új életre kelés, megjelenésének dicsősége, a tagjaink megöldöklése mind mind azt szolgálják, hogy ne legyünk kókadó fejű emberek, de még csak ne is pusztán előretekintőek. Igaz, az utcán járva megáll, hogy aki a lába elé néz, nem botlik el — a lelki életben azonban épp fordítva van, és a maga elé tekintő végül a padlóra kerül. Aki életét arra rendezi be, hogy a haláláig adatott időt az itteni világhoz képest minél jobban kihasználja, az nem jut sehova, ill. még rosszabb, mert a mélybe jut végül. Most még itt az alkalom, hogy megtérj, és tekinteted irányát megváltoztasd. Ne lefelé, ne a földiekre tekintsen szemed, hanem az odafennvalókra!

Vázlatkísérlet2:

Ölni és ölteni

Bűnlajstrom

Erénylajstrom

A vázlathoz:

A cím úgy értendő, hogy mármint megölni a tagokat és felölteni Krisztust. Eme alternatív vázlatom inkább csak irányelv, mint vázlat lesz. Lényege a vázlat előtti töprengés a perikópa határairól, ill. ennek kapcsán az a lehetőség, hogy ha még nem is megyünk bele a házitáblákba, de ha legalább a bekezdést (11. versig) vesszük alapul, még inkább a következőt is (17. versig), akkor azért már nemcsak a negatívumok (a lehúzó erők) jelentkeznek, hanem az is, hogy mi a pozitív irányultság, mit is jelent az odafennvalókkal törődni.

Bűnlajstrom

Minden bizonnyal nem érdemes az összes bűnt sorra venni, főleg, hogy az éppen aktuális igehallgató gyülekezet összetételétől igencsak függhet, mit érdemes említeni. Azt mindenesetre mindegyik bűnnél meg lehet tenni, hogy bemutatjuk, miért olyan vonzó, és bemutatjuk, miért olyan veszélyes, milyen következményei vannak már evilági szemmel is. Pl. a hazugság — ez tulajdonképpen bármely gyülekezet esetén aktuális! — sok példával illusztrálható, hogy okoz kárt először is annak, akinek a hazugságot mondják, de aztán éppúgy visszahat arra is, aki hazudik, hiszen ezzel megrontja az emberi kapcsolatokat, és végső soron saját hitelét teszi tönkre. Hazugság tekintetében persze nemcsak a direkt hazugságokat érdemes figyelembe venni, hanem a csúsztatásokat, féligazságokat, de még akár az elhallgatás hazugságát is. Emellett kicsit már továbbmegy a pletyka, rágalmazás, de még ehhez a körhöz tartozik. Sajnos tapasztaljuk, hogy még rossz szándék nélkül is mennyire torzulnak az információk, minél több emberen halad keresztül. Mert a pontatlanul továbbadott információ is minimum a hazugság vonzáskörébe tartozik! (Ehhez hasonlóan lehet elővenni más bűnöket is — esetleg olyat is, ami nincs Pál listáján.)

Erénylajstrom

A követendő keresztyén erényeket unalmasnak szoktuk találni. Egyrészt, mert már — állítólag — annyiszor hallottuk, hogy már a könyökünkön jön ki (és persze egyik fülünkön be, másikon ki). Ugyanakkor sokkal inkább azért unjuk, mert hallani sem akarunk róla, nem szeretnénk ezeknek alávetni magunkat. Ilyen értelemben mindig aktuális emlékeztetni rá minket, naponta szükséges felöltenünk ezeket a ruhadarabokat. Itt is lehet néhány konkrét erényre kitérni részletesen, nemcsak általában...

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

A kormány egyre nyíltabban egyházellenes — most már nemcsak ‘rejtetten’, az egyházakat hátrányosan érintő törvényeket hoznak (kezdve a szociálisnak nevezett törvénnyel, most pedig már a Vatikáni szerződéből is kihátrálnának, jóllehet tulajdonképpen ők kötötték akkoriban is), hanem egyre inkább szavaikban, propagandájukban is megjelenik, valamint folyamatosan nyirbálják meg nemcsak a jószándéktól függő, ‘kegyes támogatásukat’ (bár ez sem annyira kegy kérdése volna), hanem a törvényes kötelességeik szerint juttatandó pénzeket is. (Az elmúlt hetekben sokszor hallhattuk azt a hazugságot szájukból, hogy az egyházi fenntartású intézmények [iskolák, szeretetotthonok] több pénzt kapnak az önkormányzatiaknál, ezért vissza kell állítani az ‘igazságosságot’ e téren is, és csökkenteni a hozzájárulást. A valóság azonban nem az, amit a kormány mond, hanem amit Bölcskei Gusztáv is kimondott a TV-ben: nem igaz, hogy többet kapnának az egyházi intézmények. Bár ugyanazon a kvóta alapján kellene működjenek, még azt sem kapják meg, és ezt a kevesebbet nyirbálják most az ‘egyenlőség’ érdekében...)

Lehet mindezen sopánkodni, tiltakozni miatta, és még ki tudja, mi mindenre indít egyeseket. A lényeg azonban, hogy ne a kormányra nézzünk, ne a földi állapotokat tekintsük, és ne azt lessük, mennyi pénzt kapunk tőlük, vagy mennyi erkölcsi támogatást, netán mennyire fogadnak el minket egyháznak és nem cégnek. Az odafennvalókkal törődjünk e téren is! Az egyház élete, ébredése nem ezektől függ, hanem attól, hogy tagjai megtérnek‑e, hogy az odafennvalókra tekintenek‑e és életüket átadják‑e Krisztusnak. Amíg ez nem történik meg, addig hiába minden földi támogatás. Ha ez megtörténik, akkor pedig még a pokol kapui sem vesznek erőt rajtunk, mert bár szűnjön meg minden földi támogatás, legyen bár földi üldöztetés, a mennyeiek sokkal többet érnek, és virágozhat az egyház. Ha valóban felébred végre az egyház, hogy az odafennvalókkal törődjön...

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Kol 3,3.

Az elrejtett kegyelmi élet már itt van, de dicsőséges megnyilvánulása csak a feltámadáskor következik be.

Kol 3,5-10.

A kegyelem megadja a természetfölötti méltóságot, de cselekedeteinket nekünk kell hozzá szabnunk. A rosszat le kell küzdenünk, és a jóra tudatosan kell törekednünk.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Kol 3,1

Ha tehát ti, mint fönebb tanítottam (2,12.), keresztények lévén, mint Krisztus a sírból, új, erényes életre támadtatok fel, törekedjetek örök üdvösségért az egekbe, hol Krisztus vagyon, kinek az Atya Isten átadta a világkormányzást (Máté 20. r. 16-ik jegyz. Márk 16,19.). Valamint az apostol minden leveleiben hitigazságok fejtegetése után erkölcsi tanitásokat ad, úgy teszi itt is, megmutatván, mint nyilatkozik a keresztény bölcseség a szent életben. Lásd a bevezetést.

Kol 3,2

Legyetek mennyei érzületűek, nem földiek. A mennyei javakra, erényre, örök boldogságra legyen irányozva törekvéstek, nem a földiekre.

Kol 3,3

mert a keresztségben és bűnbánat szentségében meghaltatok a bűnnek és a földieknek, és a ti valódi életetek az Istenben elrejtett, láthatatlan élet, valamint Krisztus is a világ szemei elől elrejtett életet él az Istenben. Azért, mivel valamint Krisztus, úgy ti is láthatatlan életet is éltek, a ti törekvéstek is a láthatlanokra, a mennyeiekre legyen irányozva. Szépen mondja sz. Ágoston ezen elrejtett életről. Télen az élőfa is hasonló az elszáradotthoz. De eljő a nyár, és az élő gyökér leveleket hajt és gyümölcsöt terem. Igy Krisztus elrejtezése a mi telünk, az ő kijelentése a mi nyarunk; mert ti holtak vagytok, úgymond az apostol. Igen is, holtak vagytok, de csak külsőképen holtak élő gyökérrel. Azonban várd be a nyarat, és a te dicsőséged ki fog nyilvánúlni Krisztussal. Oh Istenem! ez legyen veled szövetségem: Én egészen meg akarok halni enmagamnak, hogy egészen te élj bennem, elrejtezve egészen hallgatni és nyugodni akarok, hogy egykor te jelentessél ki rajtam.

Kol 3,4

Krisztus elrejtve marad az Atyában itéletnapig. Félreismertetik a világtól és megvettetik. Az ő tanítása botrány, önmegtagadó, keresztteljes élete esztelenség az okos és érzéki világfiak előtt. De mikor majd dicsőségben megjelen itélni eleveneket és holtakat, körűlvéve angyalaitól (Tessz. I. 4,14. s követk. Péter I. 1,3–7.), akkor az ő tanítása, mint bölcseség, mint az egyetlen bölcseség és igazság fog kitűnni, és vele együtt az ő testének, az anyaszentegyháznak tagjai is, kik belőle éltek. Ezek, míg a földön voltak, a keresztnek hódoltak, mi esztelenségnek tartatott, s nem hajhászták a föld javait és örömeit; mint Krisztus, ők is félreismertetve és Istenben elrejtve éltek, de most ők is kilépnek vele a nyilvánosságra, mint olyanok, kik dicsőségben ragyognak, kiknek emberisége újraszületve tűnik elő épen azon tanítás ereje által, mely a világ fiainak esztelenség volt; és ezek keseregni fognak, mint a bölcseség könyvében (5,3. s követk.) előre meg van írva.

Kol 3,5

t. i. a bennetek lakó rosz hajlamokat és kivánságokat. Lásd Rom. 8,13. Efez. 5,5.

Kol 3,5

A fösvénység bálványozásnak neveztetik, mivel a fösvény a mammonnak, a földi javaknak, mint bálványnak, mint istennek hódol, feláldozza mindenét, egészségét, becsületét, életét, hogy azokat megnyerje és megtartsa. Egyéb véteknél az ember nem adja át magát oly föltétlenűl, hanem csak bizonyos fokig, a miért ez is álhódolat, bálványozás ugyan, de mégsem oly kitünő módon, mint a fösvénység.

Kol 3,6

a hitetlenekre, pogányokra, zsidókra. Lásd Efez. 5,6. Rom. 1,18. s követk.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Kol. 3,1–4. Az új élet: Krisztus bennünk – mi Krisztusban.

Pál előzőleg a Krisztusban való meghalást hangsúlyozta, mely a, keresztyén élet alapja. De ennek a Krisztusban létnek a másik oldala a pozitív oldala: a Krisztusban való feltámadás. Pál megmutatta a 20. verstől a Krisztusban való meghalás következményeit, most pedig a Krisztusban való feltámadás távlatát villantja fel. Ez a négy vers hallatlan merész megállapítással kezdődik: ‘Ha tehát feltámadtatok a Krisztussal…’ (1). Nyilván ez a megállapítás folytatása és ellenpontja annak, ami a 2:20-ban így hangzott el: ‘Ha tehát Krisztussal meghaltatok…’. Érthető tehát, hogy ez a négy vers hallatlan szellemi gazdagságot tár elénk, hiszen nem kevesebbre vállalkozik az apostol, minthogy ebben az egész keresztyén élet új irányát, pozitív töltését tárja fel. A második rész utolsó szakaszában a hangsúly ezen volt: Nem, azaz ne vegyenek részt az álkegyesség Krisztussal ellentétes megnyilatkozásaiban. Most pedig a hangsúly azon van, ami az Igen, vagyis az apostol arra válaszol, hogy miben található a Krisztusban megnyert új élet kegyessége.

‘Az odafelvalókat keressétek’ – hangzik a parancs. A második részben a figyelem a ‘testre’ irányult, vagyis azokra a kísérletekre, amiben az ember próbálja magát megváltani. Ezt jelöli a ‘test’ szóval az apostol. Most ellenben egy új irány jelentkezik és ez felfele mutat. Krisztus egész műve ebben a szóban ragadható meg: felülről. Jézus ezt mondja magáról: az Emberfia a mennyből szállott alá és a mennyben van (Jn 3:13). A kenyér, mely ő maga, hasonlóan a mennyből szállott alá (Jn 6:41). A meglepett Nikodémusnak azt mondja: ‘Ha valaki felülről nem születik, nem láthatja az Isten országát’ (Jn 3:3). Majd a zsidókkal való vitában ezt mondja magáról: Én onnan felülről való vagyok, ti innen alulról valók vagytok (Jn 8:23). Jézusnak fentről való származása, mely ellentétben áll azzal, ami e világból való, életművének és megváltásának egész irányát, jellegét, minőségét meghatározza. Minden vallás a földről tör az ég felé, Jézus ellenben az eget nyitotta meg és hozta a földre (Jn 1:51). ‘…azokat keressétek, akik odafent vannak… Az odafennvalókkal törődjetek’ (1–2), ezek a kifejezések a mennyei irányultságot jelentik. Nem a földtől és az embertől való elfordulást, nem az élet és a világ megvetését fejezik ki ezek, ellenkezőleg: olyan ajándékoknak a földre jövetelében elkötelezett a keresztyén ember, amelyek Krisztus feltámadásában mintegy elindultak a föld felé. De amint először Krisztus volt a hídfőállása az égi világnak és a mennyei javaknak, ma ez a keresztyén ember feladata. Nem parancsokat teljesít, hanem ajándékokat közvetít. Krisztus úgy ment el, hogy ajándékokat ígért tanítványainak (Ef 4:9) és az egész világnak. Ezért a keresztyéneknek az a méltósága, hogy a Krisztus mennyei erőit és az ég szent javait hordozzák és nyújtsák. A kolosséi tanítók az ‘élet teljességével’ dicsekedtek, Pál ellenben azt hangoztatja, hogy az élet teljessége a Krisztus feltámadásában nyílt meg. Nem a mennyei és a földi, az anyagi és a szellemi, a testi és a lelki dolgokat állítja itt Pál szembe, hanem a két kegyességet. Az egyik földi fogásokkal akarja az eget elérni, a másik egy megnyílt ajtón át az ég javait engedi és segíti a földre érkezni.

Ennek a kegyességnek csak az egyik fele ragadható meg ebben: Krisztus bennünk, a másik fele: mi Krisztusban. A menny a földre jött, ez az első, amit Pál mond. A másik pedig az, hogy mi a mennyben vagyunk Krisztusnál, Krisztusban. Az égben, ahol Krisztus van, ott vannak a hívők elrejtve benne. A mennyei lét tehát részben már az új élet valósága, részben pedig ígéret. Még nem kaptunk meg mindent. Életünk olyan titkot rejt, melyet kívülállók nem is sejthetnek. Jézus ezt mondja tanítványainak: ‘de ne annak örüljetek, hogy a lelkek engedelmeskednek nektek, inkább annak örüljetek, hogy a nevetek fel van írva a mennyben’ (Lk 10:20). A mennyben nevünk van, tudnak rólunk, vagyis életünk van. Hatalmas ígéret ez, hiszen azt jelenti, hogy az élet, melyet Krisztus adott, elveszíthetetlen, mert el van rejtve nála és benne. Másrészt azt is jelenti, hogy még nem is tárult fel egész gazdagságában, amit Isten nekünk készített. Még nem tudjuk, mivé leszünk, még vár az ígéret: ‘Amiket szem nem látott, fül nem hallott, embernek szíve soha meg nem sejtett, azokat készítette Isten az őt szeretőknek’ (1Kor 2:9). A feltámadás tehát egyszerre ajándék és ígéret: itt van és lesz (1Jn 3:2; Lk 20:34–36). Láthatóvá lesz a Krisztusban való dicsőség, sőt ezt fel is fogjuk ölteni. Kálvin ezt írja: Míg Krisztus meg nem jelenik dicsőségben, addig életük elrejtett élet marad, azaz: hitben és reménységben eltelő élet. De ‘nemcsak a világ megítélése szerint, hanem saját érzékeik számára is, mert ez az elrejtettség szükséges próbája reménységüknek, mely arra serkenti őket, hogy a haláltól való fenyegetettségükben életüket másutt keressék, mint a földi világban’. A második részben ismertetett kegyességnek nincs ígérete, nincs jövője, mert az ember vallásos erőlködésével a mennyet nem szerezheti meg, pedig enélkül minden hiábavaló. A Krisztus feltámadására épülő kegyesség legértékesebb része pontosan ez a jövendő, ez az eljövendő dicsőség. Pál tudja, hogy csak ebben a reménységben lehet élni és küzdeni (1Kor 15:58; 2Kor 4:16–17). Aki azonban ezt a jövőt, vagyis a világ megváltását várja, az mer a világért bátran tenni is, mert tudja, hogy ez a munka nem hiábavaló. A hívő embernek az új életre való feltámadása magában hordja az egész világ megújulásának a reménységét (Róm 8:18–23).

Kol. 3,5–11. Az új élet harca.

Ez a Krisztusban bemutatott élet az ajándék, de egyúttal az ember egész odaadását is igényli. Az átalakulást Krisztus feltámadása végzi el bennünk, de ennek megvalósulása nem választható el a hívő ember hitben vívott harcától. Az új élet harcban áll a régivel, amint Krisztus egész élete harc volt a világgal. A Krisztussal való közösség azt jelenti, hogy Krisztus szövetségese leszek, így számomra is érvényes, amit Krisztus a követőitől kér és vár: ‘Ha valaki énutánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel naponként a keresztjét és kövessen engem’ (Lk 9:23). ‘Ha valaki hozzám jön és nem gyűlöli meg… még a saját lelkét is, nem lehet az én tanítványom’ (Lk 14:26). Krisztust nem lehet követni anélkül, hogy az ember Krisztussal szövetségben ó embere ellen ne fordulna. Az új élet nemcsak Krisztusba való beplántálás, hanem a régi fokozatos kiszaggatása is. Ez azonban semmiféle közösségben sincs azzal az aszkézissel, önsanyargatással, amit a tévtanítók hirdettek. Itt ugyanis semmi sem történik önmagáért, öncélúan, ha nem a megnyert új életért. Nem azért harcol a hívő, hogy valamit megnyerjen, hanem azért, mert megnyerte. A lemondás, az új élet megtalálásának örömében megy végbe (Mt 13:44–46).

Itt látjuk újra, hogy Pál mit ért ez alatt: ‘földi’ (5). Ami földi – Pál gondolata szerint –, az az újjászületés nélküli ember jelenségvilágából való, vagyis testi, de nem szellemi. Nem a földi tagokat kell naponként öldökölni, hanem azt, ami benne földi. A gyülekezet ‘fenn’ él, a fentiek vonzásában, de egy ellenerő is jelentkezik, mely földi vonzás és ez a test tagjainak földi irányultsága. Krisztus a testet magának igényli, de az ember ezt a teljes odaadást ki akarja kerülni, mert a test tagjai ezzel ellenkeznek. Itt van a harcnak az értelme. Egy bizonyos életirány ellen küzd Pál és kívánja, hogy a gyülekezet ezt a küzdelmet folytassa, ki-ki a maga testében. Ezek a bűnök az akkori élet és az akkori világ jellegzetes rákos daganatai, amelyek az életerőt elszívják és az embert beteggé teszik. Paráznaság, tisztátalanság, szenvedély, gonosz kívánság, kapzsiság, ami bálványimádás – a pogány világ ezekben élte ki az ember és a test öncélúságát. Ha magasabb célja nincs az embernek és a testnek, akkor alantas vágyainak él, a lefelé húzó erőknek enged. A keresztyének azonban Krisztusban mennyei célokat kaptak és testüket minden ízében és teljes egészében eme célok szolgálatába állítják. {

} Ez a küzdelem folytatódik az ember belső érzelemvilágában is. Harag, indulat, gonoszság, istenkáromlás, gyalázatos beszéd. Krisztusban nemcsak új célokat kap az ember, de a belső világ új lelki töltést is kap, más szóval új szívet és új lelket ad Krisztus a hívőknek. Átveszi az uralmat bensőnk felett, és benső világunkat is alkalmassá teszi akaratának az elfogadására és követésére. Ez a lelki irányultság végső fokon a hazugság és igazság ellentétében jelentkezik (9). A régi életet a hazugság jellemzi, melyet azonban le lehet vetni, mint egy ruhát. De ez nem emberi erőlködés, hanem a kegyelem isteni műve révén valósul meg, hiszen még a kígyó sem vetheti le régi bőrét, hacsak el nem jön ennek az ideje. Így érkezett el a levetkőzés és a felöltözés isteni kairosza Jézus halálában és feltámadásában, valamint a Lélek közlésében, és ez az igazság, amiről az apostol beszél (Ef 4:20–24). Ami az üdvtörténet objektív eseménye (kereszthalál és feltámadás), az a lelki élet szubjektív eseménysorozatában is valóság lesz a Lélek által (régi élet levetése – új élet felöltése). De ez nem vallásos erőlködés, mint a kolosséi tévtanítóknál, hanem a kegyelem természetessége a Lélek által. A levetkőzést mindig követi a felöltözés, azaz a szellemi élet gazdag világába, Istenbe magába, az ő megismerésébe öltöztet be Krisztus. Ez a belső átalakulás azt is jelenti, hogy az ember alkalmassá válik a másik ember iránti őszinte közösségre. Ez tehát már nem egyéni célokért történik, mint az álkegyességben, hanem a Krisztus-test megvalósulásáért. Ez vezet tovább egy új szakaszhoz.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„c) Az odafelvalókkal törődjetek! (3,1—17)

Isten Krisztust feltámasztotta a halálból és jobbjára ültette. Benne ti is új életet nyertetek. Ott vagytok, ahol Krisztus. Benne van elrejtve a ti életetek. Keressétek az odafelvalókat! A keresztyén ember idelenn idegen, otthontalan. Az odafenn való országba tartozik. Krisztussal elrejtve Istenben él, s mikor Krisztus megjelenik, akkor mi is megjelenünk Vele a dicsőségben. Az egész rész csupa mozgalmasság, dinamika, ráfelelés arra, amit Isten tett. A Homo Viator [= útonjáró ember — latin] minden pillanatban búcsúzik, és elmegy ennek a világnak ígéretei, kívánságai mellett, mert egy távoli cél lebeg a szeme előtt, odafelvaló országba tér haza; útja vége, a megérkezés foglalkoztatja. Ezt az apostol a mennyei Jeruzsálemnek nevezte. Ezt az életérzést különösen a 17. század üldözött puritánjai tanúsítják.

A továbbiakban újra negatív oldalról mutatja a képet. Mit ne tegyetek. Mit öldököljenek meg magukban. A világ elemeit, a földet. Ez már egyszer megtörtént akkor, amikor döntöttek a Krisztus mellett, s elhangzott felettük Isten megigazító szava. De ezzel a dolog befejezve nincs. Fel kell öltözni az új embert, azaz a csírából ki kell nőnie és belelépnie az élet valóságába a Homo Renatusnak [= megváltott ember — latin]. Ez az egyetemes istenképiség a krisztusivá vált emberség. Nincs nemhez, fajhoz, korhoz, ranghoz kötve, mert ez a Krisztus-arc az emberben. Mint ahogy felsorolta az óember tüneteinek a katalógusát (5., 8., 9.), most felsorolja az új ember jellemvonásainak a katalógusát is (12—17). De a gyülekezeti közösségben mutatja be az új embert s a mystagōgos* szavát használva: egységben és tökéletességben. Észrevétlenül megy át a mindennapi élet istentiszteletbe s az istentisztelet mindennapi életbe, mert közöttük is bennük lakik az Ige és a testté lett Ige: az Úr (16—17). Ezeket a verseket szoktuk mondani úrvacsoraosztásnál, záró intelemként, a Kálvin János parafrázisában.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„III. Lelki: belső élet Krisztusban (3:1-17)

Tudva, hogy minden bölcsesség Krisztusban van (2:1-5), Pál arra biztatja a kolosséi keresztyéneket, hogy benne folytassák az életüket (2:6-7), és ne engedjék, hogy hiábavaló filozófiák becsapják (2:8-10). A hívők azonosultak Krisztussal, ezért nem kell a zsidó törvények szerint élniük (2:11-17), mert azok csak elrabolnák tőlük jutalmukat (2:18-19). Meghaltak Krisztussal, ezért nem kell alávetniük magukat a törvényeskedő szabályoknak (2:20-23).

Továbbá fel is támadtak Krisztussal, ezért az odafennvalókkal kell törődniük (3 :1-4), halálba adva a világi életmódot (3:5-11), és körülövezni magukat Krisztus erényeivel (3:12-.17). Másképpen fogalmazva a hívőknek lelki értékekre kell törekedniük (3:1-4), levetni a régi élet bűneit (3:5-11) és felöltözni az új élet erényeit (3:12-17). Ennek hatással kell lennie mind a családtagjaikkal, mind pedig a többi emberrel való kapcsolataikra (3:18-4:1).

A. Törekvés lelki értékekre (3:1-4)

3:1. A hívők nem csak meghaltak, hanem fel is támadtak Krisztussal (vö. Róm 6:8-10; Kol 2:12-13), ezért azokat kell keresniük, amik odafenn vannak. Ez azt jelenti, hogy a hívők életét a mennyei mintának kell meghatároznia, aminek pedig mennyei irányt kell adnia földi kötelességeiknek. A ‘keressétek’ (zéteite) szó jelentése ‘őszintén kutatni, törekedni valamire’ (vö. Jel 9:6; 1Kor 7:27). Az ‘odafennvalókra’ figyelésbe beletartozik, hogy a mennybe ment (Ef 4:10), megdicsőült (Jn 17:5; Fil 2:9) Krisztust állítják életük középpontjába, aki az Isten jobbján ül (Zsolt 110:1, Lk 22:69; ApCsel 2:33; 5:31; Róm 8:34; Ef 1:20; Zsid 1:3, 13; 8:1; 10:12; 12:2; 1Pét 3:22). Ez az ő isteni hatalmának jele, mert legyőzte a halál és a gonosz erőit (Zsid 2:14-15).

3:2. Pál azt is írta, hogy az odafennvalókkal törődjetek, ne a földiekkel. Ez azt jelenti, hogy az örökkévaló dolgokra összpontosítsanak, ne az ideiglenesekre. ‘Nem a láthatókra nézünk, hanem a láthatatlanokra, mert a láthatók ideig valók, a láthatatlanok pedig örökkévalók’ (2Kor 4:18). A Kol 3:1-2-ben szereplő két parancs hasonlósága megerősíti hatásukat. Az ‘azokat keressétek, amik odafenn vannak’ felszólítás eredeti formája ta anó zéteite, az ‘odafennvalókkal törődjetek, ne a földiekkel’ pedig a ta anó phroneite. Az első igyekezetre, a második összpontosításra szólít fel.

Pál nem helyeselte a másvilági aszkétizmust, hiszen éppen az előbb ítélte el azt (2:20-23). Azt írta, hogy az élet ebben a világban jobb lesz, ha azt egy világon túli erővel éljük, mely a feltámadott, mennybe ment és megdicsőült Krisztus ereje. A ‘földiek’ (ta epi tés gés, szó szerint: ‘a földön lévő dolgok’, 3:2; ugyanez szerepel az 5. versben is), melyeket kerülni kell, erkölcsi és nem fizikális természetűek (vö. erkölcstelenség, tisztátalanság, gonosz kívánság stb. az 5. versben). Pál nem az anyagi dolgok gnosztikus lenézésére biztatta olvasóit. Minden anyagi dolog, amit Isten teremtett, beleértve a testet és a nemiséget is, jó (vö. 1Móz 1:27-30; 1Tim 4:1-4). Ugyanakkor a fizikai test alkalmat ad a test (erkölcsi) cselekedeteire is (vö. Róm 7:4-6). Pál attól óv, hogy az ember erre a területre irányítsa vágyait és megrontsa Isten célját ezekkel.

3:3-4. A hívő ember üdvösségre jutása pillanatától kezdve meghalt ‘a test’ gonoszságának, a bűnös természetnek (Róm 6:3-8; Kol 2:11), és élete el van rejtve a Krisztussal együtt az Istenben. Az ‘elrejtve’ kifejezésben egyaránt szerepel a rejtekhely és a biztonság, a láthatatlanság és a védelem. A hívő ember még nem dicsőült meg, de biztonságban és védve van Krisztusban. Valójában maga Krisztus az élete. Krisztus azt mondta, hogy ő oda megy, ahol ‘a világ többé nem lát engem’ (Jn 14:19).

De amikor az elragadtatáskor meg fog jelenni (1Thessz 4:16-18), a hívők vele együtt... megjelennek dicsőségben. Amint János írta: ‘tudjuk, hogy amikor ő megjelenik, hasonlóvá leszünk őhozzá, és olyannak fogjuk őt látni, amilyen valójában’ (angolból ford.: értsd a hívők is meg fognak dicsőülni, amint ő megdicsőült; 1Jn 3:2; vö. 1Kor 13:12; Kol 1:27). Ezzel Pál új irányba fordította a hívők figyelmét: nézzenek fölfelé, Krisztus felettük levő mennyei uralmára, és ugyanakkor előre, amikor visszatér értük a felhőkben.

B. A régi élet bűneinek levetése (3:5-11)

3:5-6. Pál gondolatai a halál és az élet dolgairól a ruhák felöltésére és levetésére tértek át. Öljétek meg tehát tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul. A görög igeidő ebben a parancsban döntő cselekedetet érzékeltet, mintha Pál ezt mondaná: ‘Sanyargassátok meg!’ ‘Tegyétek most!’ ‘Tegyétek meg határozottan!’ Természetesen Isten már megtette, de a keresztyéneknek tudniuk kell ezt, vagyis igaznak kell tartaniuk, és ennek megfelelően cselekedniük (Róm 6:5-14). Más szóval: ne éljenek úgy, mintha még mindig a bűnnek élnének, amikor valójában már ez nem így van. Félre kell tenniük a régi életet, mely földi természetükből ered. Az ‘ami csak erre a földre irányul’ kifejezés szó szerinti jelentése: ‘a tagok, melyek a földön vannak’ (ta melé ta epi tés gés). Ezek ellentétben állnak ‘az odafennvalókkal’ (Kol 3:1; ta epi tés gés, mely szintén szerepel a 2. versben). Ez a ‘földi természet’ az ‘óember’ (vagy ‘bűnös természet’, 2:13; Ef 4:22; Kol 3:9). Egyesek ezt a kifejezést a keresztyén embernek arra az életére vonatkoztatják, amikor még nem tért meg, míg mások a hívőkben lévő gonosz hajlamokat értik rajta (értsd: ‘régi természetüket’; ez valószínűbb). De mégha az előbbit is jelenti, a végeredmény akkor is ugyanaz. Nem élhetnek úgy, ahogy korábban, mert új teremtmények Krisztusban (2Kor 5:17).

Az ember földi természetéből eredő gonosz cselekedetek felsorolásába beletartozik a paráznaság (porneia), tisztátalanság (tágabb értelmű romlottság), a szenvedély (pathos, ‘féktelen vágy’), gonosz kívánság (‘tiltott kívánkozás’) és a kapzsiság, ami bálványimádás (mivel a földi dolgokban keres kielégülést és nem az odafennvalókban). Pál írásaiban gyakran előfordulnak hasonló felsorolások (Róm 1:29-31; 1Kor 5:11; 6:9; Gal 5:19-21; Ef 5:3-5). Pál hozzáteszi, hogy ezek miatt haragszik Isten. A ‘haragszik’ kifejezés eredetileg úgy hangzik, hogy a ‘haragja jön’ (erchetai). Ebből a jelen idejű igéből az következik, hogy Isten haragja már elkezdődött (Jn 3:36). Természetesen a jövőben fog kicsúcsosodni, amikor Isten meglátogatja a gonoszt (Róm 2:5; 2Thessz 1:7-9).

3:7-9. Bár a kolosséi hívők ezeket tették egykor, mielőtt megismerték volna Krisztust, Pál most azt parancsolja, hogy többé ne tegyék. Most azonban vessétek el magatoktól mindezt. A ‘vessétek el’ (apothesthe) szó jelentése ‘vegyétek le’, mint egy ruhát. Itteni erkölcsi használatát még pontosabban így lehetne fordítani: ‘dobjátok el magatoktól, mint egy koszos inget’ (vö. Róm 13:12; Ef 4:22, 25; Zsid 12:1; Jak 1:21; 1Pét 2:1). A Bibliában a magatartást gyakran az öltözethez hasonlítják (pl. Jób 29:14; Zsolt 35:26; Ézs 11:5; Róm 13:12; 1Thessz 5:8).

A visszataszító szokások, a harag, az indulat, a gonoszság, az istenkáromlás és... a gyalázatos beszéd nem illik a keresztyénekhez. Ezek illetlenek egy hívőhöz (vö. Ef 4:17, 31). A ‘harag’ (orgén) a parázsló gyűlölet tartós magatartása, míg az ‘indulat’ (thymon) heves dühkitörés. Máshol a thymos kifejezés fordítható ‘haragkitörések’-nek (angolból; 2Kor 12:20), ‘dühroham’-nak (angolból; Gal 5:20) és ‘indulat’-nak (Ef 4:31). A ‘gonoszság’ (kakian, a harag és mérgesség gyökere) tiltott, mint ahogy az ‘istenkáromlás’ is (blasphémian, ‘gonosz beszéd vagy gúnyolódás’). A ‘gyalázatos beszéd’ (aischrologian) szégyenletes vagy nyers beszéd. A hívőknek hazudni sem szabad (vö. Ef 4:25), mert az igazmondás alapvető jellemvonása kell, hogy legyen annak, aki azt követi, aki maga az ‘Igazság’ (Jn 14:6).

A hazugság és az összes többi gonosz viselkedés nem illik a keresztyénhez, mert megtérésekor elvetette a régi embert (értsd a korábbi bűnös életmódot, ami a nem újjászületett emberekre jellemző; Kol 2:11, 13a) cselekedeteivel együtt (vö. ‘meghaltatok’ a 2:20; 3:3-ban).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„II. A HÍVŐK KÖTELESSÉGE A MINDENEKBEN ELSŐ KRISZTUS IRÁNT (3-4. fejezet)

A) A hívő ember új élete: levetkőzni az óembert és felöltözni az újat (3,1-17)

3,1 Annak okáért, ha feltámadtatok a Krisztussal, az odafelvalókat keressétek, ahol a Krisztus van, az Istennek jobbján ülvén. A ha szó ebben a versben nem fejez ki semmiféle kétséget Pál apostol gondolatában. Ez az, amit ‘ha’ érvelésnek neveztek el, és mivelnek lehet fordítani: ‘Mivel feltámadtatok Krisztussal...’

Mint már a 2. fejezetnél említettük, a hívő embert úgy tekinti, mint aki meghalt Krisztussal, eltemettetett vele, majd vele együtt feltámadt a halottak közül. Mindennek az a szellemi jelentése, hogy búcsút mondtunk korábbi életmódunknak, és beléptünk egy teljesen új típusú életbe, vagyis a feltámadott Úr Jézus Krisztus életébe. Mivel feltámadtunk Krisztussal, keressük az odafelvalókat. Még a földön vagyunk, de a mennyei dolgokat kell gyakorolnunk.

3,2 A keresztyén ember szemléletmódjában ne legyen földhöz kötött. Ne úgy tekintse a dolgokat, ahogyan a természeti szem előtt megjelennek, hanem hogy mennyire fontosak Isten és az örökkévalóság szempontjából. Vincent azt mondja, hogy az 1. versben szereplő ‘keressétek’ szó gyakorlati igyekvést jelent, és a 2. versben lévő ‘törődjetek’ ige jelzi a belső indítékot és hajlamot. A törődés szó ugyanaz, mint a Fil 3,19-ben: ‘...kik mindig a földiekkel törődnek.’ A. T. Robertson írja a következőket: ‘A megkeresztelt élet azt jelenti, hogy a keresztyén a mennyet keresi és a mennyre gondol. A lába a földön, de a feje a csillagokban van. A menny polgáraként él a földön.’

A II. világháború alatt egy fiatal keresztyén lelkesen közölte Krisztusnak egyik tapasztalt szolgájával: ‘Úgy tudom, hogy bombázóink ismét ott voltak a múlt éjszaka az ellenséges városok felett.’ Erre az idősebb hívő ember így válaszolt: ‘Nem tudtam, hogy Isten Gyülekezetének bombázói vannak.’ Ő nyilvánvalóan isteni szempontból szemlélte a dolgokat, és nem tudott örülni nők és gyermekek pusztulásának.

F. B. Hole világosan megmagyarázza helyzetünket:

Az, hogy azonosulunk Krisztussal az Ő halálában, együtt jár azzal, hogy azonosulunk vele feltámadásában is. Az első elszakít bennünket az emberi világtól, emberi vallástól, emberi bölcsességtől. A másik kapcsolatba hoz Isten világával és mindennel, ami ott van. A 3. fejezet elsó' négy verse azokat az áldásokat tárja fel, amelyekhez hozzájutottunk.

3,3 Amikor Pál azt mondja, hogy a hívő meghalt, helyzetére és nem gyakorlati életére utal. Minthogy Krisztussal azonosultunk az Ő halálában, Isten azt akarja, hogy úgy tekintsük magunkat, mint akik meghaltunk Ővele. Saját szívünk mindig készen áll, hogy vitassa ezt a tényt, mivel annyira elevennek érezzük magunkat a bűnre és a kísértésre. De a csodálatos dolog az, hogy amint hit által úgy számolunk magunkkal, mint akik meghaltak Krisztussal, életünkben ez erkölcsi valósággá válik. Ha úgy élünk, mint akik meghaltak, akkor életünk egyre inkább hasonul az Úr Jézus Krisztus életéhez. Természetesen sohasem fogunk tökéletességet elérni ebben az életben, de ez egy folyamat, amelynek minden hívőben folytatódni kell.

Nemcsak meghaltunk, hanem életünk el van rejtve Krisztussal Istenben. A világi ember azokat a dolgokat, amelyekkel leginkább törődik és amelyek leginkább érdeklik, ezen a bolygón találja meg, amelyen élünk. Azok a dolgok azonban, amelyekkel a hívő ember leginkább törődik, mind az Úr Jézus Krisztus személyéhez kötődnek. Az ő sorsa elválaszthatatlan a miénktől. Pál itt arra gondol, hogy mivel életünk el van rejtve Krisztussal Istenben, ne foglaljuk el magunkat ennek a világnak kicsinyes dolgaival, különösen ne a körülöttünk lévő vallásos világéval.

De van egy másik gondolat is, amely ahhoz a kifejezéshez kapcsolódik, hogy életetek el van rejtve Krisztussal Istenben. A világ nem látja szellemi életünket. Az emberek nem értenek meg bennünket. Úgy gondolják, furcsa, hogy nem hozzájuk hasonlóan élünk. Nem értik gondolatainkat, indítékainkat vagy útjainkat. Ugyanúgy, ahogyan a Szent Szellemről azt mondja az Ige, hogy a világ ‘sem nem látja Őt, sem nem ismeri Őt’, a mi szellemi életünkkel is ez a helyzet; az el van rejtve Krisztussal Istenben. Az 1Jn 3,1 ezt mondja nekünk: ‘A világ azért nem ismer minket, mert nem ismerte meg Őt.’ Az igazi elszakadás a világtól abban a tényben rejlik, hogy a világ nem érti meg, hanem félreérti a hívő embert.

3,4 Annak csúcspontjaként, hogy milyen a hívő ember helyzete Krisztusban, leírásában az apostol most Krisztus visszajövetelére tekint. Mikor a Krisztus, a mi életünk megjelen, akkor majd ti is, Ővele együtt megjelentek dicsőségben. Jelenleg feltámadtunk Ővele és élvezzük azt az életet, amelyet emberek nem látnak vagy nem értenek meg. De eljön a nap, amikor az Úr Jézus visszajön szentjeiért. Akkor mi vele együtt megjelenünk dicsőségben. Az emberek meg fognak érteni bennünket akkor, és rájönnek majd, miért viselkedtünk úgy, ahogyan tettük.

3,5 A 3. vers elmondta nekünk, hogy meghaltunk. Itt azt mondja, hogy öldököljük meg földi tagjainkat. Ebben a két versben nagyon világos illusztrációt kapunk arról, mi a különbség a hívő ember helyzete és állapota között. Helyzete az, hogy meghalt. Állapota pedig az legyen, hogy halottnak tekinti magát a bűnnek azáltal, hogy halálra adja tagjait, amelyek földiek. Helyzetünk az, amik Krisztusban vagyunk. Állapotunk az, amik önmagunkban vagyunk. Helyzetünk Isten ingyen ajándéka hit által az Úr Jézus Krisztusban. Állapotunk Isten kegyelmére való reagálásunkat mutatja.

Azt is észre kell itt vennünk, hogy mi a különbség törvény és kegyelem között. Isten nem azt mondja, hogy ‘ha bűntől szabad életet élsz, akkor neked fogom adni a Krisztussal együtt való meghalás helyzetét’. Ez lenne a törvény. Helyzetünk saját erőfeszítéseinktől függene, és szükségtelen mondani, hogy senki sem tudná soha elérni ezt a helyzetet. Ehelyett Isten ezt mondja: ‘Mindenkinek, aki hisz az Úr Jézusban, ingyen olyan helyzetet adok, amely kedves a szememben. Most menj el és éljél olyan életet, amely összhangban van ilyen nagy elhívással!’ Ez kegyelem.

Amikor az apostol azt mondja, hogy öldököljük meg földi tagjainkat, nem úgy érti, hogy szó szerint tönkre kell tennünk fizikai testünk valamelyik tagját. A kifejezés jelképes, és a következő szakaszok megmagyarázzák. A tagok szót úgy használja, hogy jelezze a testi vágyak és gyűlölködések különböző formáit, amelyeket felsorolt.

Paráznaságnak nevezik általában a törvényen kívüli szexuális kapcsolatot vagy erkölcstelenséget, különösen egyedülálló emberek között (Mt 15,19; Mk 7,21). Néha szélesebb értelemben szexuális erkölcstelenségnek is fordították. A tisztátalanság a gondolat, a szó és a cselekvés szennyes voltára utal. Inkább erkölcsi szennyről beszél itt, mint fizikai tisztátalanságról. A bujaság erős és féktelen kívánságot jelöl. A gonosz kívánság intenzív és gyakran erőszakos epekedésről beszél. A fösvénység általában kapzsiságot jelent, vagy annak vágyát, hogy többje legyen valakinek, de itt elsősorban olyan szentségtelen vágyra vonatkozhat, hogy valaki kielégítse szexuális mohóságát, ami bálványimádás.

A lista cselekedetekkel kezdődik, és az indítékok irányába halad. A szexuális bűnök különböző formái vannak leírva, ezeket nyomon követi forrásukig, amely a mohó emberi szív. Isten Igéje világosan tanítja, hogy a szexualitásban nincsen semmilyen benne rejlő gonoszság. Isten ruházta fel az embert a fajfenntartás képességével. De akkor jön a bűn, amikor azokat a dolgokat, amiket Isten kegyelmesen teremtményeire bízott, gonosz, meg nem engedett célokra használják. A szexuális bűn volt a kardinális vétek a pogány világban Pál napjaiban, és kétségtelenül még mindig tartja az első helyet. Ahol a hívők nem engedelmeskednek a Szent Szellemnek, a szexuális bűnök gyakran betörnek életükbe, és elesésüknek okozói lesznek.

3,6 Az emberek azt hiszik, hogy elkövethetik ezeket a szörnyű bűnöket, és megmenekülhetnek a büntetéstől. Úgy tűnik, hogy a menny hallgat, és az ember növeli a maga féktelenségét. De Istent nem lehet megcsúfolni. Isten haragja jön az engedetlenség fiaira ezek miatt. Ezeknek a bűnöknek megvannak a maguk következményei ebben az életben is; az emberek testükben aratják le a szexuális erkölcstelenség eredményeit. Ráadásul learatják az ítélet rettenetes aratását is egy eljövendő napon.

3,7 Pál emlékezteti a kolosséiakat, hogy valamikor ezekben a bűnökben jártak, megtérésük előtt. De Isten kegyelme eljött és megszabadította őket a tisztátalanságtól. Az életüknek olyan fejezete volt az, amelyet most már elfedez Krisztus vére. Most új életük van, amely felhatalmazza őket, hogy Istenért éljenek: ‘Ha Szellem szerint élünk, Szellem szerint is járjunk’ (lásd! Gal 5,25).”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„22 (C) Alkalmazás a kolosszeiekre (3,1-4). Az új szakasz kezdetét ismételten az un kötőszó jelöli. Ezek a versek az előző szakasz tanítását foglalják össze, alapot teremtve ezzel a részletes etikai utasításoknak, ami ezután következik. 1. Isten jobbján ülve: Ezt a hitvallási formulát mely a Zsolt 110,1-en alapul, arra használták az ősegyházban, hogy bebizonyítsák: a messiási ígéretek beteljesedtek Krisztusban. 3-4. Bár a feltámadás már megtörtént, még nem adatott meg a végidő összes feltétele. Még mindig szakadék tátong aközött, ami a földön van, és aközött, ami a mennyben, és Krisztus testének beteljesülése még rejtve van ‘Krisztussal... Istenben’; de Krisztus és a hívők végül majd meg fognak jelenni dicsőségben.

23 (V) A Krisztus testében való élet gyakorlata (3,5—4,6). A buzdító szakasz az úsz‑i levelek egyik állandó része (→ 45:8C). Ez a szakasz két, vétkeket tartalmazó felsorolásból, egy erényeket tartalmazó felsorolásból és egy keresztény házi kódexből áll, melyek mindegyikét főként hagyományos anyag képezi. Vétkeket és erényeket tartalmazó felsorolások gyakoriak voltak a hellén filozófiai írásokban, de hasonló listák előfordulnak a DSS-ben is, pl. 1QS 4,3-5; CD 4,17-19. Számtalan hasonló példát találhatunk az ÚSz-ben is: a vétkekre a Róm 1,24.26.29-30; 13,13; 1Kor 5,10.11; 6,9.10; Ef 4,31; 5,3-5; 1Pét 4,3.4 szakaszokban; az erényekre a Mt 5,3-11; 2Kor 6,6.7; Ef 6,14-17; és Fil 4,8 szakaszokban. Az ilyen felsorolások általánosak az ÚSz-ben is, de nem azzal a szándékkal írták őket, hogy sajátságosan csak abban az összefüggésben adjanak utasításokat, melyekben előfordulnak.

24 (A) A vétkek (3,5-10). A Kol-ben a vétkek fel-sorolásait (5.8. v.) egy eszkatologikus összefüggésbe (6. v.) helyezik, és a keresztségi hasonlatot, melyet a levélnek az utasításokat adó része tartalmaz, itt megismétlik: ‘irtsátok ki’, ‘levetettétek a régi embert’, ‘magatokra öltöttétek az újat’. Az első felsorolás (5. v.) a test bűneit és a szenvedélyeket veszi számba, míg a második felsorolás (8. v.) azokat a bűnöket tartalmazza, amelyek az elmében támadhatnak. Ezeknek a bűnöknek a következtében – melyek a régi természet, és nem Krisztus testének részei – Isten haragja fog eljönni.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„KOZMIKUS VAGY KRISZTUSI EMBER

Kol 3,1-11

Az előzők szerinti (2,20) tabuk és tilalmak csak az e világ szerint élőknek kötelezőek, a hívő már meghalt Krisztussal együtt a világ elemei számára. Tovább lépve, most pedig ha Krisztussal együtt fel is támadtak, az odafenn valókat kell keresniük, ahol Krisztus van, ülve az Atya jobbján (Zsolt 110). A földiek értelme e helyütt a hívő számára már jelentőségüket vesztett, érdektelen dolgok: a tabuk és tilalmak világa. Ezek meghatározottsága szintén vallásos jellegű. Ha az igét pontosan értjük, nem fogunk mégsem eltévedni. A földiek fogalmának félreértéséből származtak az egyháztörténet során a világtagadó, tőle elvonuló irányzatok, beleesve abba, amit pedig szerettek volna elkerülni. Hiszen éppen a vallásos tilalmak jelzik a világ elemei alá vetettséget. Viszont a feltámadott Úrral lehető együttélés hozza azt magával, hogy a hívő szabad ezektől. Tartalmilag megragadva a lényeget: a tilalmakat sürgető ember kozmikus, az igeszerűen élő hívő pedig krisztusi vonásokat hordoz magán. A kolossébeliekhez és az efezusiakhoz írt levelekben az eljövendő Isten országa reménységével szemben Krisztusban már most odafönn megadott, de elrejtett örök élet bizonyossága a hangsúlyos, a tér szemlélete tehát az időé helyett. Az idő összefüggése sem esik ki egészen, de az, amit várunk, annyiban lesz új, hogy a már most meglévő jelenik majd meg, lesz nyilvánvalóvá idővel. Bibliai-teológiai fogalmazással: az eljövetel (parúzia) helyett inkább a megjelenés, a láthatóvá létel a kulcsfogalom itt (vö. 1Jn 2,28; 1Pt 5,4). — Ellenvetésül erre, hogy vajon ezzel nem adunk‑e szabad utat a test indulatainak, azt válaszolja az apostol, hogy nem érdemek gyűjtése végett, s nem kozmikus félelmek kiiktatása céljából, hanem a végső megjelenésre várva igenis a hívőnek meg kell öldökölnie testi tagjaiban azt, ami újból kozmikus erők alá vetné, s ami által kiszolgáltatná magát a vak sorsnak. Ezért kell nemet mondania minden tisztátalanságra. Az erkölcs mindig folyománya (legyen) a vallásos meggyőződésnek. Már a próféták paráznaságnak nevezték idegen bálványok tiszteletét. Bármiféle tisztátalanság egy gyékényen árul a kapzsisággal, s ez megint bálványimádás, ami kihívja maga ellen Isten haragját, mert Ő féltékenyen őrzi szövetségét (2Móz 20,5). Szembesülve múltatokkal láthatjátok, hogy magatok is ilyenek voltatok, míg Krisztust meg nem ismertétek. {

} Most újból feltámadt a kísértés bennetek, hogy megint eszerint éljetek. Avult, szennyes ruhaként vessétek le tudatosan magatokról a régit, legyen az harag, felindulás, gonoszság vagy tisztátalan beszéd, akár folytonos hazudozás egymásnak. Gondoljátok meg, hogy egyszer s mindenkorra levetkeztétek a régi embert és felöltöztétek az újat, amely szüntelen megújulásra képes. S benne már nincs emberek közötti faji, vallási, nemzeti különbség (Gal 3,28), mert mindenben és mindenekben csak Krisztus van. — A horoszkópokra ügyelő, vagy New Age hívő ember ma is kozmikus hitű, a krisztushívő pedig, tudván, hogy minden fejedelemségnek, de az egyháznak is feje Krisztus, a szeretetért önmagát korlátozó, s mégis szabad szívű arra, hogy cselekedje Isten akaratát.”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„3. Meghalni a Messiásban és benne élni

A földi dolgokat nem szabad lekicsinyelni. A Krisztussal együtt való meghalás nem jelenti azt, hogy olyan misztikus tudás megszerzésére kell törekedni, amely kívül áll az evangéliumon. A Krisztussal való meghalás azt jelenti, hogy a megkeresztelt hívők tekintetbe veszik Krisztust életük minden helyzetében. Változatos és sokszínű az élet, de nekünk keresztyéneknek, bármely szituációba kerüljünk is, Őt kell keresnünk, szerinte kell cselekednünk.

A tévtanítók alulról akartak felfelé építkezni, de az egyház tudja, hogy élete el van rejtve Krisztusban a mennyben, azzal a Messiással, aki lefegyverezte az ellenséges erőket. A keresztyéneknek úgy kell napi teendőiket ellátniuk, hogy ezt mindenkor szem előtt tartják. Az odafelvalók keresése, és az azokkal való törődés nem jelenti azt, hogy meg kell vetnünk, le kell kicsinyelnünk a földi dolgokat, nem jelenti, hogy az ábrándok világában kell élnünk, zavaros reményekkel szemeinket az égre szegezve. Azt jelenti, hogy Krisztus lett tájékozódási pontunk, indíttatásunk, Ő az, akitől mandátumunkat kaptuk, aki megszabta életünk alapelveit. (3:1-4).

Az új természet felöltözése. Pál úgy fejti ki ezt a kérdést, hogy az Úr mindenfajta rendelkezését szem előtt tartja. Nekünk új természetet kell magunkra öltenünk és egymás iránt türelmet kell tanúsítanunk. Énekelve kell Istent dicsőítenünk. A házasságban, a szülők és gyermekek kapcsolatában, az urak és szolgák dolgában, a hitetlenekkel való viszonyban, az imádkozásban. Egyszóval minden tevékenységünkben, az élet minden területén az odafelvalókat kell keresnünk. Hétköznapi, közönséges beszélgetésben is ízes só legyen az egyház szava (4:6). Az odafelvalókra szegezd szemed és azokat forgasd elmédben!”

(Cserháti Sándor: A kolossébeliekhez és a Filemonhoz írt levél. Evangélikus Sajtóosztály):

„VI. ÉLET KRISZTUS KOZMIKUS URALMA
ALATT
(Következmények)
3,1—4,6

Tekintsük át röviden az eddig megtett utat, és kísérjük nyomon a levél mesterien felépített szerkezetét. A már minden lényeges mondanivalót megpendítő imádságos rész után (1,3—11) megszólal a főtéma: Krisztus a teremtésben és kiengesztelésben neki jutott szerep révén az egész kozmosz Ura (1,12—23). Majd felhangzik a melléktéma is: Az egyház, Krisztus teste, Urától az egész kozmoszra tekintő küldetést kapott (1,24—2,5). Ezután következik ezeknek a felismeréseknek szembesítése a tévtanítók tanításával (2,6—23). Most pedig az eddig hallottak következményeinek levonása kerül sorra a keresztyén életre nézve (3,1—4,6). Az elsődleges veszély a hitbeli eltorzulás, a krisztológia megcsonkulása volt. De a tévtanítók csonka krisztológiája természetszerűleg hamis és ferde kegyességhez és életfolytatáshoz vezetett (2,16—23). Ez az erkölcsi vakvágány nem korrigálható etikai alapon. Az élet meggyógyulása a hit egészségétől függ. Az egészséges hithez azonban egészséges életnek kell kapcsolódnia. Így kerül sor a következő szakaszban Krisztus uralmának következményeire a keresztyén életfolytatásban.

A Krisztus uralma alatt folyó élet bemutatása is átgondolt és tervszerű. Ezt az életet Pál öt lépésben mutatja be. 1. 3,1—4-ben az apostolra annyira jellemző ‘sarokpántot’ találhatjuk, azaz azt a részt, amely bemutatja, hogy miként fordul a keresztyén hit a keresztyén életfolytatásba. 2. 3,5—14-ben az embernek Krisztus kozmikus uralmához méltó megújulása kerül a középpontba. 3. 3,15—17-ben az új embernek a gyülekezet közösségében folyó életéről van szó. 4. 3,18—4,1-ben pedig azt mutatja meg Pál, hogy miként folyik az új ember élete a világi élet rendjeiben (‘házi tábla’). 5. 4,2—6-ban a gyülekezetre az evangélium szolgálatában váró feladatokra hívja fel a figyelmet.

Nem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy Pál a most következő részt szorosan összekapcsolja az előzőekben mondottakkal. Mindenekelőtt arra mutat rá, hogy törekvéseinket Krisztus kozmikus uralmához kell igazítanunk. 3,5—9-ben például visszanyúl ahhoz, amit 2,11—13-ban a keresztségről mondott. 4,2—6-ban is emlékeznünk kell mindarra, amit 1,24—2,5-ben az egyház világméretű szolgálatáról mondott. Egyébként a levélnek ebben a részében is bőven merít a közös keresztyén hagyományanyagból, különösen az ún. ‘házi táblák’ esetében.

1. A hivők Krisztusban elrejtett élete
3,1—4

3,1—4: (1) Ha tehát Krisztussal együtt feltámadtatok , azokat keressétek, amik fent vannak, ahol Krisztus is van, ülve az Isten jobbján. (2) Azokra törekedjetek , amik fent vannak, ne a földiekre. (3) Meghaltatok ugyanis, és a ti életetek el van rejtve Krisztussal együtt Istenben. (4) Amikor Krisztus, a mi életünk, megjelenik , akkor majd ti is megjelentek vele együtt dicsőségben.

(1—2) Ha a magyarázat során kénytelenek is vagyunk a szöveg szövetét tartalmi szempontból feldarabolni és fejezetekre osztani, nem feledkezhetünk meg arról, hogy a levél gondolatmenete folyamatos marad. Ezért a most következő tartalmilag új irányba forduló üzenet kifejtésénél is gondolnunk kell az előzőekben olvasottakra. Igaz, most már a Krisztussal együtt feltámadt keresztyén életéről lesz szó. De ezt megelőzte az a kijelentés, hogy Krisztussal együtt meghalt a ‘világ elemei’ számára. Mert aki a keresztségben (2,12) közösségbe került Krisztussal, az felszabadult a világ mibenlétéhez és törvényszerűségeihez kötött aggályoskodó szolgai állapotából. Nem vette ki ugyan Isten a világból, de Krisztus uralma alá helyezte, aki viszont győzött az ‘elemek’ hatalmán is. Mert mindaz, amit Isten teremtett jó mindaddig, míg az ember a Teremtő helyett nem a teremtménytől várja élete kiteljesedését, üdvösségét.

A világnak való meghalást azonban a tévtanítók módján félre is lehet érteni. Látszatra a kolosséi tévtanítók hátat fordítottak a világnak. Legalábbis önmegtartóztató életük ezt látszik igazolni. De a félelem a világ ártalmaitól ugyanolyan függő helyzetről árulkodik, mint az üdvösség lázas keresése a világ elemeihez való igazodás révén. A tévtanítóknak ez az egyszerre elutasító és kötődő magatartása a világgal szemben, ugyanannak az éremnek két oldala. Aki viszont élete kiteljesedését, üdvösségét egyedül Krisztustól várja, az bátran élhet ezzel a világgal, de legfőképp bátran szolgálhat mindazzal embertársainak, amit Istentől kapott ebben a világban. Az apostol a következőkben éppen arra akar rámutatni, hogy ez a szabadság a világ ártó befolyásaitól csak akkor lesz a mienk, ha Krisztushoz tartozunk, és uralmához igazítjuk az életünket. A meghalás a ‘világ elemei’-nek önmagában még csak negatívum. Pozitívummá akkor lesz, ha Krisztussal együtt új életre támadva Krisztusból élünk és Krisztushoz igazodunk.

Amikor Pál a keresztyén életről beszél, mindig szoros kapcsolatba hozza a hittel. A hit azt ragadja meg, amit Isten nyújt nekünk. Elfogadja Istennek Jézus Krisztusban adott és Jézus Krisztus által gyakorolt szolgálatát. A keresztyén élet pedig nem más, mint gazdálkodás az Istentől kapott tőkével, az ajándék természete szerint. A kapott szeretetet tehát nemcsak továbbítani kell felebarátaink felé, hanem azzal az irgalmas, viszonzást nem váró szeretettel kell továbbadni, amellyel Isten is könyörült rajtunk (Fil 2,1; Rm 12,1). Ezért Pál intelmei sohasem olyan alaptalan parancsok, önmagukban is megálló erkölcsi tételek, mint a tévtanítók előírásai. A Krisztus uralma alatt élő embernek mindig elegendő oka van arra, hogy életét Isten tetszésére formálja. Ha a következőkben a cselekvő élet kerül is előtérbe, ne feledkezzünk meg annak alapjáról. Minél teljesebb ugyanis a hitünk, annál egészségesebb lesz az életünk is. De fordítva is igaz: ahol baj van a keresztyén élettel, ott minden bizonnyal a hit terén is zavarok vannak.

Mielőtt az apostol a Krisztus uralma alatt folyó életre irányítaná a tekintetet, emlékezteti olvasóit arra a döntő fordulatra, amelyen a keresztségen mentek át. 2,12—13-ban részletesen is szólt ennek a fordulatnak mibenlétéről. Most, hogy a helyes életfolytatásról akar beszélni, a keresztségben végbement fordulatnak azt az oldalát tárja fel, amely a keresztyén új élet irányát szabja meg (2Kor 5,14—15). A keresztségben ugyanis Krisztus, szeretetétől indíttatva, sorsközösségbe vont magával minket. Ezért ha ő feltámadt, akkor vele együtt mi is feltámadtunk a keresztségben. Itt is ki meri mondani Pál azt a hallatlan állítást, hogy a feltámadásunk a keresztségben már megtörtént, és az nem csupán a jövő reménysége (vö.: 2,12—13). Természetesen nem rajongásból, hanem a Krisztussal való sorsközösség valóságos és szilárd kapcsolatára hivatkozva. A kolosséiaknak rá kell ébredniük, hogy Krisztusban már átmentek a halálból az életbe (Jn 5,24). (Ez is bizonyítja: a Kolosséi-levél teológiája sok ponton érintkezik a jánosi iratokéval!) A legfontosabb ugyanis már megtörtént, már mögöttünk van. Krisztus már befutott a révbe, s a mi csónakjaink is, amelyek hozzá vannak kötve, bizonyosan be fognak futni majd a maguk idején. Csak az a fontos, hogy hozzá legyenek kötve Krisztushoz. Hasonlóképpen világítja meg Pál a keresztyén életnek ezt a titkát Fil 3,20—21-ben is.

Ha Krisztussal együtt feltámadtunk, akkor életünk irányát is ennek kell megszabnia. Ezt az irányt Pál a tér bizonyos pontjait meghatározó ‘fent’ és ‘lent’ szavakkal jelöli meg. Úgy tűnik, hogy Pál ebben a tér ősi, de ma már idejétmúlta élményéhez igazodik. A térnek ebben a naiv szemléletében a föld van lent, és az ég van odafent. A korabeli világkép szerint lent helyezkedik el a súlyosabb elem, és felfelé törekszik a könnyebb. Ehhez a fizikai jelenséghez erkölcsi minősítés is társult. Ami lent van, az rossz és zavaros, ami pedig fent, az tiszta és nemes. Isten szép és jó világa is fent keresendő. A fent és lent ilyen ellentéteiben gondolkodott a görög filozófia, a zsidóság, a qumráni közösség, de a keresztyénség is. Tovább él azonban a mai szóhasználatunkban is: A sikeres emberre azt mondjuk például, hogy ‘feltört’, akinek pedig nem sikerül valami, az ‘letörik’.

Tudomásunk szerint az ‘elemek’ tanában is ez a szemléletmód jelentkezik. Az egyes elemek súlyuknak megfelelően helyezkednek el a kozmosz szféráiban. A legnehezebb a föld eleme, majd a sor így következik: víz, tűz, levegő, éther. Az éther már tulajdonképpen anyagtalan anyag. Az elemek tana szerint az embernek ezeken a fokozatokon kell átküzdenie magát, hogy anyagtalan, nemes része, a lélek, eljuthasson Isten éteri világáig. Pál látszólag hűen követi a tévtanítók gondolkozásmódját. A ‘fent’ nála is Isten világát jelenti, a ‘lent’ pedig a földi szférát. Valójában azonban azzal, hogy a tévtanítók által használt ‘fent’ és ‘lent’ szavaknak új értelmet ad, felborítja minden spekulációjukat. A ‘fent’ és ‘lent’ Pálnál nem a létezés bizonyos területeit jelenti, hanem azokat a tájékozódási pontokat, amelyhez életünket szabnunk kell.

A ‘fent’ ott van, ahol Isten van. Isten pedig nincs a tér egy bizonyos pontjához kötve. Mi ‘benne élünk, mozgunk és vagyunk’ (Csel 17,28). Krisztus viszont a 110. Zsoltár első verséhez kapcsolódó közös keresztyén meggyőződés szerint a mindenütt jelenvaló Isten jobbján ül, tehát Isten hatalmának birtokosa, mint egykor a király jobbján ülő hadvezér. Krisztus is ‘fent’ van, tehát, még akkor is, ha földön élő egyházában munkálkodik. Ennek megfelelően ‘lent’ pedig az van, ami nem Krisztus szerint való, mégha a mi emberi elképzelésünk szerint fennkölt, szellemi dolgokról van is szó. A térbeli kategóriák, fogalmak így kapnak teológiai jelentést, és ezért a ‘hol’ kérdését feszegetni teljesen felesleges. Az ‘ég’ többé már nincs fent, hanem itt is lehet a földön. A kérdés csak az, hogy valami Isten szerint való‑e, vagy sem. Már Pál elvégezte azt a hatalmas teológiai feladatot, amely segítséget jelenthet a mai embernek is a ‘túlvilág’ helyes értelmezésében. Hiszen számunkra már a menny az a kozmikus tér, amelyben a ‘fent’ és ‘lent’ elveszítette értelmét, és ahol ugyanazok a természeti törvények uralkodnak, mint a földön.

Csak így érthetjük jól Pál intelmeit is: keressétek azokat, amik fent vannak, és azokra törekedjetek, amik fent vannak, ne a földiekre. Mert itt egyáltalán nem arról van szó, hogy a keresztyéneknek meg kell vetniük ezt a világot, és igyekezniük kell minél hamarabb az égbe jutni. Ez a tévtanítók programja volt. Keresni azt, ami odafent van, nem jelent mást, mint a magunk bölcsessége, igazsága és ereje helyett keresni azt, amit Isten Jézus Krisztusban nyújt nekünk. Elfogadni Krisztus szolgálatát, vagy másképpen: kitárni magunkat az Istentől jövő üzenetnek, szeretetnek. Onnan élünk itt a földön. Ahogy a mező virága is afelé a napsugár és eső felé tárulkozik ki, amely ‘fent’-ről jön.

Törekedni vagy gondot fordítani arra, ami ‘odafent’ van pedig hasonlóképpen nem jelentheti földi feladataink elhanyagolását. Pál szavaiból világos: az fordít gondot az odafentvalókra, aki mindazzal, amit Istentől kapott ezen a világon, az ő akarata szerint akar élni. Azaz: Nem akarja önzésének szolgálatába állítani és önzése alapján rostálni mindazt, ami körülveszi a világban.

(3) Az apostol szükségesnek látja, hogy a keresztyén életnek ezt a különös ‘túlvilági’ voltát, a ‘menny behatolását’ a földi életünkbe egy másik oldalról is megvilágítsa: meghaltatok ugyanis, és a ti életetek el van rejtve Krisztussal együtt Istenben. Még egyszer emlékeztet minket a Krisztus által meghatározott helyzetünkre: Meghaltunk. Tehát Istentől ‘elidegenedett’ (1,21) és a ‘világ elemei’-nek szolgaságába béklyózott állapotunk megszűnt. Nem is akarunk vele közösséget vállalni. De most már nem úgy folytatja: ‘feltámadtatok a Krisztussal együtt’, hanem: ‘életetek Krisztussal együtt el van rejtve Istenben’. Mintha mindazt, amit a keresztségünkben történt feltámadásunkról mondott, meg akarná őrizni a félreértésektől. Feltámadásunk ugyanis nem mindenki által megtapasztalható valóság. Csak a hit ismerheti fel, csak a hit kapcsolatában igaz, és abban az irányvételben fejeződik ki, amelybe Krisztus állított bennünket.

Életünk Krisztus felé irányul, Krisztus pedig Isten felé. Feltámadásunk nem önmagában, hanem csak erre az irányulásra tekintve igaz. Ezért van elrejtve a hitetlen tekintet elől. Mert ‘a világ nem ismeri sem Krisztust, sem a keresztyéneket, de még a keresztyének sem ismerik önmagukat igazán’ (Bengel: Gnomon 821).

Milyen értelemben ‘rejtett’ feltámadott voltunk? Az apostol a levél során már élt ezzel a szóval, amikor Krisztusról, Isten titkáról szólott: ‘Benne van a bölcsességnek és ismeretnek egész kincstára elrejtve’ (2,3). Ott már beszéltünk arról, hogy Isten kijelentése az önmagának ellentmondás látszata alá van rejtve, vagy ahogy Pál mondja: a kereszt alatt rejtőzik. Olyan kijelentés tehát, amelynek gazdagságát csak a hit tudja felfedezni. Pál most, a szóbanforgó részben, a keresztyén életet jellemzi úgy, ahogy a Krisztus-titkot jellemezte. Ha figyelünk az összefüggésre, akkor a keresztyén életet három szempontból is ‘elrejtett’-nek tekinthetjük:

a) El van rejtve, mint a kincs, hogy senki el ne rabolhassa. Ez a biztonság egy kapcsolatláncnak köszönhető: Mi Krisztuséi vagyunk, Krisztus pedig Istené. Krisztuson keresztül tehát Istenben vagyunk elrejtve. Érhet‑e olyan megrázó esemény ebben a világban, amely kitéphet bennünket Isten szeretetéből? Igaz, a világ mulandó, és mi is mulandók vagyunk, de mi már nem ehhez a világhoz tartozunk. ‘Ha Isten velünk, ki lehet ellenünk?!’ — kérdezi a győzelem bizonyosságában Pál Rm 8,31-ben.

b) A keresztyén élet el van rejtve, mert a keresztyén ember ugyanitt él ebben a világban, de nem e világhoz igazodik, hanem Krisztushoz. Mindarra a hatásra, ami ebben a világban éri, nem a megszokott módon reagál. Mert az irányítás és az erőforrás nem önmagában, vagy a világban van, hanem azon kívül, Istenben. Pál ezt a Filippi-levélben a következő hasonlattal világítja meg: nem törekedhetünk a földi dolgokra, ‘mert a mi városunk a mennyben van’. (Fil 3,20) Ahogy a Rómától távol fekvő kolónia az anyavárosra tekintett, és attól várta az útmutatást, úgy a keresztyén ember sem az őt körülvevő világhoz szabja magát, hanem Urához, Krisztushoz. Ez a rejtett kapcsolat adhat ‘tartást’ a keresztyén embernek a sors forgandósága és ingadozó embertársai között. Sőt, ezzel a ‘tartással’ megtartó erő is lehet mások számára.

c) Ha viszont a 4. versre figyelünk, akkor a keresztyén élet ‘elrejtettség’-ének még egy fontos vonását vehetjük észre. A keresztyén élet elrejtett, mert most még nem ragyog rajta Isten eljövendő világának dicsősége. Ahogy Andersen híres meséjének rút kiskacsájában nem lehet még felfedezni a későbbi hattyút. 2,15-ben láttuk, hogy Krisztus hatalmak felett aratott győzelme még a kereszt alá van rejtve. Ennek megfelelően a keresztyén élet is a kereszt jelét viseli magán. Mert úgy tűnik, hogy a Krisztushoz tartozók sincsenek kivéve a világ felett uralkodó erők hatalmából, és nekik is osztozniuk kell a földi élet megpróbáltatásaiban. Sőt Krisztushoz igazodva mindebből még többet is vállalnak magukra. De éppen abban, hogy a keresztyén ember vállalja a Krisztustól inspirált élet és szolgálat terheit, győzhet Krisztus a mi életünkben is a hatalmak felett. Ha kivette volna Isten az övéit a világ megkötöttségei alól, hogyan lehetnének Isten egyetemes szeretetének követei ebben a világban? Akkor Isten dicsősége a kivételezettek földöntúli hatalmában, nem pedig az ő szeretetének mindent elhordozó erejében mutatkozna meg. ‘Szüntelen a halál révén állunk, hogy a Krisztus élete is láthatóvá legyen halandó testünkben’ (2Kor 4,11).

(4) Bármennyire hangsúlyozza is az apostol a döntő fordulat megtörténtét, a Krisztusban nyert szabadítás kész és elvehetetlen voltát, mégsem ámítja a kolosséi keresztyéneket azzal, hogy már ebben a világban a menny dicsőségében élnek. A most nekünk ajándékozott élet és az eljövendő élet között azonban csak egy tekintetben van különbség: Az a dicsőség, amely most még rejtetten tündöklik a keresztyén életen, akkor mindenki számára nyilvánvalóvá lesz: Amikor Krisztus, a mi életünk megjelenik, akkor majd ti is megjelentek vele együtt dicsőségben.

Pál tehát a Kolosséi-levélben is megmaradt a közös keresztyén reménység talaján. Bár Krisztus már most az egész kozmosz Ura, uralma még rejtve van. Rejtetten szolgál nekünk igéjében, szentségeivel, az egyház közössége által. Így indít el a szolgálat útjára, és így vár reánk elrejtőzve a segítségre szoruló kicsinyeiben (Mt 25,40). A Krisztushoz tartozók tehát már most boldog részesei Krisztus kozmosz feletti uralmának: ‘Akár a világ, akár az élet, akár a halál, akár a jelenvalók, akár ez eljövendők, minden a tietek’ — vallja örömmel Pál 1Kor 3,24-ben. De Krisztus kozmikus uralmának dicsősége most még a szolgáló szeretet hatalma alá van rejtve. Az Isten által meghatározott időben viszont majd nyilvánvalóvá is lesz, az ami már most is valóság. A ‘most’ és ‘majdan’ között eltéphetetlen kapcsolat van: Ha vállaljuk Krisztussal együtt a kereszt jele alá rejtett szolgáló életformát, akkor majd vele együtt fogunk uralkodni is, dicsőségben.

A dicsőségnek ez a reménysége messze felülmúlja a tévtanítók reménységét. Míg a tévtanítók abban reménykedtek, hogy a földi lét nyűgei alól felszabadult lelkük az éter szféráiba kerül, addig a keresztyén reménység bizonyos abban, hogy Isten eljövendő világában megváltott földi életünk minden dimenzióban ki fog teljesedni.

2. Küzdelem az új emberért Krisztus uralma alatt
3,5—11

3,5—11: (5) Üljétek meg tehát tagjaitokat , mármint a földieket : A paráznaságot, tisztátalanságot, szenvedélyt, gonosz kívánságot és a kapzsiságot, amely bálványimádás , — (6) ezek miatt éri utol az embert Isten haragja — (7) amelyek jellemezték a ti életfolytatásotokat is, amikor ezekben telt életetek. (8) Most azonban vessétek el ti is mindezt: a haragot, indulatot, gonoszságot, káromlást, a gyalázkodást a szátokból . (9) Ne legyetek hazug életűek egymás rovására, hanem vetkőzzétek le az óembert tevékenységeivel együtt , (10) és öltözzétek fel az újat, amely állandóan megújul Teremtője képmásához igazodó ismeretre 8. (11) Ahol nincs már görög és zsidó, körülmetéltség és körülmetéletlenség, barbár , szkíta , rabszolga, szabad, hanem minden és mindenekben Krisztus.

(5—6) Az eddig hallottak után váratlanul ér bennünket az apostol felszólítása: Öljétek meg tehát tagjaitokat, mármint a földieket! Hiszen két verssel előbb még arról olvashattunk, hogy meghaltunk, és életünk el van rejtve Krisztussal együtt Istenben. Mi szükség van akkor még a késhegyre menő küzdelemre? Vagy talán a keresztségünkben bekövetkezett halálunkat nem kell szószerint értenünk? Pedig mind a halálunkat, mind az elkeseredett küzdelemre hívó felszólítást komolyan kell vennünk, mert csak így őrizhető meg a keresztyén élet utolsó leheletig tartó feloldhatatlan feszültsége. Valóban meghaltunk, mert a hit által felismertük elveszett és reménytelen helyzetünket, és Krisztus uralma alá helyeztük magunkat. De még mindig van, ami ellenemond ennek a megváltozott helyzetnek. Képtelenség, de így van: a halott szívósan ragaszkodik életéhez. Ez az elhordozhatatlan feszültség állandó sürgetést jelent az időszerűtlenné vált helyzet felszámolására.

Ez a keresztyén élet harcának igazi természete. Nem azért küzd a keresztyén ember, hogy végül is megölje óemberét. Ez sohasem sikerülne neki. Ellenkezőleg: Krisztusban már ajándékul kapta egész bűnös valójának megsemmisülését. Nem kell félnie attól, hogy az óember természete közé, és Isten közé állhat. De éppen ezért nem tűrheti, hogy megmoccanjon. Tehát nem az üdvösségéért, hanem az üdvössége nevében folytatja harcát. Régi énje nem természetes már számára. Égeti mint Herkulest Nessus véréből szőtt inge, és mindenáron le szeretné tépni magáról.

Mi ellen kell a keresztyén embernek ezt az öldöklő harcot folytatnia? A tagjaink ellen, mármint a földiek ellen — feleli Pál. Hogy szavait megérthessük, a tévtanítók állításaira kell gondolnunk. Velük szemben fogalmazza meg a Krisztus ismeretéből fakadó álláspontot, emlékezve Jézusnak az evangéliumi hagyományban megőrzött szavaira (Mk 9,43—48).

2,18.23-ból tudjuk, hogy a tévtanítók is kíméletlen harcot hirdettek a test ellen. Követeléseiknek az alapja bizonyára az a kor gondolkodásában általánosan elterjedt nézet volt, hogy az ember fenti régiókba vágyódó szellemét a teste húzza le, és köti az anyagi világhoz, az anyagi világ nyomorúságaihoz. Tehát az anyagi lét ellen kell küzdeni, és ettől kell megszabadulni. Tagjainkat kell megsanyargatni, mert ezek miatt bonyolódik az ember a földi lét ezer és ezer kötöttségébe, mint a légy a lábaival a pók hálójába.

Pál e nézet bírálata közben szokása szerint átveszi a tévtanítók szóhasználatát (2,11.14.23; 3,1—4). Tagokról, mégpedig valóságos, nem képletes értelemben vett tagokról beszél, amelyeket fizikailag kell megsemmisíteni. Ahogy Jézus is azt követeli Mk 9,43—48-ban, hogy a hit és engedelmesség útján akadályt jelentő kezet, lábat vagy szemet ki kell irtani. De az apostol felszólítása úgy folytatódik, hogy a tévtanítók álláspontjával homlokegyenest ellenkező értelmet nyer. Tagjainkkal nem azért kell keményen elbánni, mert a matériához vannak kötve, hanem mert az egész lényünkbe ivódott bűn kivitelezésében készséges eszközökké lettek. Ég és föld ellentéte Isten és a bűn között húzódik, nem pedig a szellemi és anyagi világ között. A szerencsétlenségünk nem anyagi létünkben van, és ezért földhöz kötöttségünk nem is szolgálhat mentségül bűneinknek. Ha a tévtanítók szégyellik testüket, és meg akarnak szabadulni tőle valamiféle önsanyargató flagelláns módjára, elvétették az ember önmagával szemben folytatott küzdelmének lényegét és célját.

A Krisztusban hívő embernek Krisztushoz kell igazodnia, és ezért nem igazodhat ahhoz, ami igazán földi, ami elfogadhatatlan Isten számára: nem lehet kapcsolatait váltogató parázna, nem bonyolódhat tisztátalan, természetellenes viszonyokba, nem ragadhatja magával a szenvedély, és nem lehet a gonosz kívánságok játékszere. Korántsem a nemiség megvetéséről van itt szó. Az életnek ez a területe is az Isten által teremtett világ adottsága. De úrrá lehet rajtunk, és akkor már nem vagyunk szabadok Isten számára. Akkor már embertársunk a vágyaink eszközévé válik és nem tudunk szabaddá válni embertársunk szolgálatára sem. De nem adhatja oda magát a Krisztushoz tartozó ember a kapzsiságnak sem. Ugyancsak arról van szó, hogy valami, ami csupán eszköz, elveszti eszköz-jellegét. Céllá válik, és így úrrá lesz felettünk. Minden kitalált bálványnál szigorúbb rabtartóvá válik. A pénz, a jólét záloga, elvághat bennünket Istentől, és felebarátunk könyörtelen kizsákmányolójává tehet. Pál szavai ugyanabba az irányba tartanak, mint Jézus tanítása a mammonról. Az anyagi eszközök bálványozása új bizonyítéka annak, hogy a baj nem az anyagi létünkben, hanem bűnös természetünkben van. Jelen esetben az anyagiasságban.

Annak, aki nemi zabolátlanságával és kielégíthetetlen kapzsiságával megrontja embertársai életét, tudnia kell, hogy nemcsak emberekkel kerül szembe, hanem isten haragja is utoléri. Isten haragja pedig a Kolosséi-levél szemléletéhez híven nemcsak az utolsó ítéletben éri utol az embert, hanem már a földi életben is. Isten legsúlyosabb büntetése pedig a földön, hogy kiszolgáltat bennünket bűnös szevedélyeinknek (Hm 1,25—26).

(7) A nemi élet zabolátlansága és a szemérmetlenül mohó anyagiasság a pogány életformára jellemző bűnök. Aki ismeri a korabeli irodalmat, az tudja, hogy Pál hű és elfogulatlan korrajzot ad a Római birodalom közállapotairól. Ezek a bűnök valóban általánosak és megszokottak voltak. A zsidóság különösen is az ezen a két területen elkövetett bűnöket vetette a pogányság szemére, és igyekezett megőrizni magát, legalábbis látszatra, ettől az istentelen életformától. A keresztyénség is gyökeres szakítást kívánt ezekkel a bűnökkel, és — kezdetben mindenesetre — nem tűrte meg sorai között. (Lásd: 1Kor 5. fej., különösen is: 5,7: takarítsátok ki a régi kovászt!). Ebben a tekintetben — ezt Pál is elismeri — a kolosséi gyülekezetet is nagy távolság választja el egykori pogány életmódjától. Valamikor valóban ezek a bűnök jellemezték az ő magatartásukat is, amikor még ezekben telt életük. A nemi kicsapongás és az anyagiasság természetes lételemük volt. Nem voltak gátlásaik, hogy megtegyék mindezt, amikor csak alkalmuk adódott rá. De ez az állapot már a múlté. Mióta Krisztust megismerték, ezen a téren is gyökeres változás történt.

De talán mégsem volt teljes ez a változás. Különben nem kellene Pálnak kíméletlen fellépést sürgetnie ezek ellen a bűnök ellen. Gyökerében és kísértés formájában ott él azok között is, akik látszatra szakítottak vele. Ha pedig az ilyen bűnök ismét úrrá lesznek rajtuk, akkor számolniuk kell Isten haragjával, még ha Krisztust is vallják Uruknak. De éppen azért, mert Isten kegyelme alatt élünk, kell késhegyig menő harcot vívnunk nemcsak kezdetben, hanem életünk végéig azokkal a bűnökkel, amelyek mindig, tehát a keresztyén életben is szembefordítanak Istennel.

(8) …”

(R. C. Lucas: Pál levele a kolossébeliekhez és Filemonhoz. Harmat Kiadó):

„Kolossé 3,1-8

A keresztyén ember és Krisztus

Ha tehát feltámadtatok a Krisztussal, azokat keressétek, amik odafent vannak, ahol a Krisztus van, aki az Isten jobbján ül. 2 Az odafennvalókkal törődjetek, ne a földiekkel. 3 Mert meghaltatok, és a ti életetek el van rejtve a Krisztussal együtt az Istenben. 4 Mikor Krisztus, a mi életünk megjelenik, akkor vele együtt ti is megjelentek dicsőségben. 5 Öljétek meg tehát tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul: a paráznaságot, a tisztátalanságot, a szenvedélyt, a gonosz kívánságot és a kapzsiságot, ami bálványimádás, 6 mert ezek miatt haragszik Isten. 7 Ti is ezeket tettétek egykor, amikor ezekben éltetek; 8 most azonban vessétek el magatoktól mindezt: a haragot, az indulatot, a gonoszságot, az istenkáromlást, és szátokból a gyalázatos beszédet.

Innentől kezdve a 4. fejezet 6. verséig Pál kitartóan int és buzdít. Jellemző az apostol tanítási módszerére, ahogy mondanivalóját elrendezi, vagyis hogy Krisztus és az evangélium bemutatása után elmagyarázza, mit jelent ennek az igazságnak megfelelően élni (a Róm 12,1 és Ef 4,1-ben hasonló gyakorlati tanácsokat találunk). Nem tanít hittételeket anélkül, hogy le ne fordítaná őket a megfelelő magatartásminták nyelvére a gyakorlatban.

Újfajta életmódra is csak akkor hívja hallgatóit az apostol, ha már megértették, mit jelent Krisztusban új embernek lenni. Pál nem csupán moralizál. Számára nem létezik valódi jóság istenfélelem nélkül. Következésképpen, ha keresztyén hitünk jelentősen meginog, az az életminőség is eltűnik, amelyet a ‘keresztyéni’ jelzővel szoktunk illetni.

A Kolosséi levél második fele rendkívül tömör: egészen kis terjedelemben szinte teljes képet ad a gyakorlati keresztyénségről. A normális keresztyén élet kiegyensúlyozott leírása olvasható itt. Pál öt egymást követő egységbe sűríti tanítását bemutatva, hogyan alakítja különböző kapcsolatainkat Krisztus uralma. Ilyen tanítási egységeket valószínűleg a legkorábbi idők óta használtak, így oktatták a fiatal hívőket. De Pál nem egyszerűen előre gyártott egységek alkalmazásához folyamodik. Úgy használja fel őket, hogy közben céljaihoz igazítja. Semmit sem bíz a véletlenre. Hamarosan meg fogjuk érteni, milyen szoros és kiélezett a kapcsolat a levél két fele között. Pál, a tanító ugyanis jól tudja, hogyan kell az igazságot az életre alkalmazni.

A keresztyén ember és Krisztus: 3,1-8
A keresztyén ember és a helyi gyülekezet: 3,9-17
A keresztyén ember és a család: 3,18-21
A keresztyén ember és a mindennapi munka: 3,22-4,1
A keresztyén ember és a kívülálló: 4, 2-6

Ebben a fejezetben az első tanítási egységgel foglalkozunk, míg a többit a következő négy fejezetben tárgyaljuk.

A keresztyén ember legfontosabb feladata, hogy fenntartsa kapcsolatát Krisztussal. Ha ez nem sikerül, akkor többi kapcsolata is csődöt mond.

Négy sürgető parancs formájában fogalmazódik meg, hogy e kapcsolat ápolása mit követel az újonnan megtért kolossébeliektől és tőlünk. Mindegyikhez kapcsolódik egy logikus magyarázat, amelyből kiderül, miért olyan fontos úgy cselekedni. A ‘lelki élet e négy parancsolatát’ így lehetne megfogalmazni:

Azokat keressétek, amik odafent vannak!

Az odafennvalókkal törődjetek!

Öljétek meg tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul!

Vessétek el magatoktól korábbi életeteket!

1. Azokat keressétek, amik odafent vannak! (3,1)

A ‘Ha tehát Krisztussal meghaltatok’ kezdetű 2,20 és a ‘Ha tehát feltámadtatok a Krisztussal’ kezdetű 3,1 versek közötti közeli kapcsolat arra indította a levél egyes tanulmányozóit, hogy feltegyék a kérdést: nem inkább a 2,20 verssel kell‑e kezdődnie az intő résznek? A kérdés mindenképpen megalapozott, hiszen a 2,20-23 nem más, mint az új tanítás és az általa propagált hamis lelkiség láttán megfogalmazott intés és kérés. Pál már megvilágította, hogy a ‘szabadság’-nak e nemes hirdetői sem önmaguk nem élveztek valódi lelki szabadságot, sem másnak nem tudták ezt nyújtani. A 2. fejezet 20. versének meglepett kérdései jól érzékeltetik megdöbbenését, hogy a kolossébelieknek egyáltalán megfordult a fejükben, hogy ilyen hamis ‘hatalmaknak’ vessék alá magukat.

Mégis elégedettek lehetünk az eddigi felosztással. A 2,20-23 szavai odaillően zárják le a 2. fejezet elején kezdődő nagy figyelmeztető részt, amely a 2,8; 2,16 és 2,18 konkrét intelmei köré csoportosul. Pál szolgálata magában foglalja mind a figyelmeztetést, mind a tanítást (1,28). Ha nem elegendő figyelmeztetés nélkül tanítani, akkor az sem megfelelő eljárás, ha szóvá tesszük a hibákat, de nem tanítjuk a helyes és igaz utat. Ehhez fog Pál a 3,1-ben. Mindazonáltal figyeljük meg, hogy ez az új rész különösen szorosan kapcsolódik a korábban mondottakhoz. Arról volt szó, nehogy a kolossébeliek elveszítsék szabadságukat azáltal, hogy alávetik magukat az új tanítóknak. Éppen ellenkezőleg – mondja most –, szabadságukat úgy lelhetik és őrizhetik meg, hogy Krisztus uralmának vetik alá magukat.

Az első felhívás: ‘keressétek Krisztust’, azon a tényen alapul, hogy a keresztyének ‘feltámadtak Krisztussal’. Ez kifejezően leírja, mit jelent igaz hívőnek lenni, ‘feltámadni a halálból’. A megtérés csodája megszabadította a kolossébelieket a világ vallási rendszereitől (2,20). Az új hit megkülönböztető jegye, hogy a régi, megszokott értelemben egyáltalán nem vallás, azaz nem földi templomokhoz, szabályokhoz, rítusokhoz kötött, ember által alkotott rendszer. Nincs alapvető hatalmi központja a földön: központja a mennyben lakozó Krisztus. A keresztyén hit nem befelé forduló lelki gyakorlat, miszticizmus vagy látnoki lelkesedés. A keresztyén olyan ember, aki kapcsolatba került az Isten jobbjára emelt Krisztussal. E kapcsolat ápolására kell törekednie, ezt kell fejlesztenie azon dolgok keresésével, amik odafent vannak.

Az érdeklődő hitetlent ‘kereső’-nek szokás nevezni. De ami az Isten dolgaihoz való viszonyukat illeti, a normális bibliai látásmód úgy tekinti a nem hívőket, mint akik vagy ‘bölcsességet’ vagy ‘jeleket’ keresnek, hogy ezek segítségével megalapozzák Isten előtt igazságukat (1Kor 1,22; Róm 10,3). Ez a keresés azonban valószínűleg nem fog sikerrel járni! A bibliai tanítás szerint az ember nem ‘keresheti Istent’. Kezdettől fogva arról szól a történet, hogy Isten keresi azokat, akik elrejtőztek Teremtőjük elől (1Móz 3,9; Lk 19,10). Isten előzetes munkálkodását bizonyítja az is, ha az emberek elkezdik keresni Istent és az Ő bocsánatát. Ha meglelték a bocsánatot, vagy mennyei Atyjuk ‘megtalálta’ őket (Lk 15,24), akkor a megbékélés keresése a múlté.

Ez azonban — különösen ha szem előtt tartjuk, hogy Pál itt mindenre kiterjedő feleletet ad az új tanításra — az odafent való dolgok nap nap után való keresésének kezdete. Az apostol így védelmezi tanítását az önelégültség vádjával szemben. A keresztyén olyan ember, aki állandóan felfelé tekint (a tér fogalmait szüntelenül használja az apostoli keresztyénség), és a kegyelem trónja közelébe igyekszik.

Az Újszövetség gyakran idézi a 110. zsoltár 1. versét, a messiási próféciát, amely alapjául szolgál az Isten jobbján ülő Krisztus leírásának. Krisztus győzedelmeskedett a fejedelemségeken és hatalmasságokon, amelyek távol tartották az embert Istentől. Ha a keresztyén ember egységben és közösségben van ezzel az Úrral, megszabadul a ‘világ elemeinek’ zsarnokságából, és örökké élvezheti Isten jelenlétét. Most már semmi sem köti a ‘vallás’ árnyékaihoz, és azok nem elégíthetik ki.

Ennek a nagyszerű versnek a középpontjában az a kijelentett titok áll, hogy szabad a belépés Isten jelenlétébe Krisztusban és Krisztus által. Isten Krisztus nevében elfogadja a hívőt. Itt megvetheti a lábát (Róm 5,2), és teljes mértékben ‘otthon’ lehet. Kolosséban élve a keresztyén egyúttal Krisztusban is él. Mindkettő ‘otthona’. Mint amikor a kolosséi hívőnek üzleti útja miatt el kell hagynia a Lükosz völgyét és visszavágyik a családjához, úgy sóvárog állandóan mennyei Ura után, és vágyakozik jelenlétének áldásaira.

Az odafennvalók keresése tehát a keresztyén tapasztalás legmagasabb foka ebben az életben. Azt jelenti ez, hogy naponta ápoljuk közösségünket Krisztussal, minden örömünk középpontjával és forrásával. Magasztalással lépünk be az Ő kapuján, és hálaadással járulunk udvaraiba. A zsoltárok mindenhol ennek a tapasztalatnak az örömét fejezik ki.

Milyen szerelmetesek hajlékaid,
Seregeknek Ura!
Kívánkozik, sőt emésztődik lelkem
az Úrnak tornácai után;
szívem és testem ujjongnak
az élő Isten felé.
A veréb is talál házat,
és a fecske is fészket magának,
ahová fiait helyezhesse –
a te oltáraidnál, oh Sereknek Ura,
én királyom és én Istenem!

(Zsolt 84,2-4 – Károli)

2. Az odafennvalókkal törődjetek (3,2-4)

Ez a második nagyszerű felhívás az igaz lelkiségre nem egyszerűen arra ösztökéli a kolossébelieket, hogy szeretetükkel forduljanak Krisztus dolgai felé, hiszen ez az első felhívás tárgya. Itt Pál megújult gondolkodásmódról beszél. Arra hívja a keresztyéneket, hogy törekedjenek a mennybéli Krisztus igaz megértésére, hogy felismerhessék akaratát és céljait.

Addig azonban nem ragadhatjuk meg teljesen a második felhívás értelmét, amíg nem tanulmányoztuk logikai alapjait a 3. és 4. versben. Az érvelést a 2. vers hangsúlyos figyelmeztetése vezeti be: a kolossébeliek ne törődjenek a földi dolgokkal.

Ez vajon azt jelenti, hogy egyáltalán ne figyeljenek ‘mulandó dolgokra’? A folytatást tekintve ez az értelmezés kizárt. Ha így volna, Pál tanácsa azt jelentené, hogy semmi közük ne legyen a földi élethez, azaz hogy a keresztyén ember sohase fordítsa figyelmét kitartóan és komolyan az emberi élet tevékenységeire. De tényleg ilyen mennyei ‘nemtörődömséget’ rendel el az apostol? Ha valóban így volna, akkor egy ‘lelki’ ember számára fel sem merülhetne, hogy gyakorlati kérdésekkel foglalkozzon. Nem vehetne részt semmilyen anyagiakkal kapcsolatos tevékenységben. A keresztyén nem lehetne műszerész, sebész, üzletember vagy szakács, sőt akár jó férj, feleség, munkáltató stb. sem, ahogy Pál később kifejti. A tanításban, az ápolásban és a gyermekgondozásban pedig megvan az eredménye az ilyen figyelmetlenségnek. Tehát felületesen olvasva a 2. vers hamis lelkiség receptje, amely árt Krisztus ügyének.

A ‘földi dolgokat’ (görögül epi tész gész) az 5. vers így említi: ‘ami tagjaitokban erre a földre irányul’. Ezért e földi dolgok közé kell sorolni a bűnöket is, amelyeket meg kell ölnünk magunkban. És ahogy minden keresztyén tudja, ennek az első lépése az, hogy nem rájuk összpontosítjuk gondolatainkat.

Talán ennyi magyarázat elegendő. Az apostoli tanítás alapjait képezi, hogy nem törődhetünk egyszerre Krisztussal és a bűnnel, és hogy a földi dolgokra való koncentrálás komolyan gyengíti, sőt veszélyezteti Krisztussal való közösségünket. Azt sem gondoljuk azonban, hogy a 2. vers önmagát magyarázza. Igencsak beleillik az érvelés menetébe, amely összekapcsolja 2. verset a 3. és 4. érdekfeszítő kijelentéseivel.

A 3. vers azt a nagy változást mutatja be, amely az újjászületéssel következett be a kolossébeliek életében. A réginek vége, és kezdetét vette egy új élet, amelynek forrása Krisztus: azaz a felmagasztalt Krisztussal egységben és közösségben találták meg Isten ismeretének hatalmas titkát.

Vajon miért ‘rejtett’ ez a Krisztussal való új egység? Azért, mert a tökéletes egység Krisztus és az Ő népe között mennyei egység, és el van rejtve az emberi szem elől. Ami ebből a földön látszik, az kétségtelenül a harcos egyház, ugyanakkor ez az egyház esendő és nagyon is emberi. Noha világszerte láthatók szolgálatának gyümölcsei az emberek szívében (1,6), az egyház továbbra is magán viseli a gyengeség és a megalázottság jegyeit. Gyakran hideg (Efezus), káromolják és üldözik (Szmirna), részben hitehagyott (Pergamon), elfogadja az elfogadhatatlant (Thiatira), élettelen és álmos (Szárdisz), szánalmasan önelégült (Laodicea) (Jel 2 és 3: Ázsia hét gyülekezete).

Épp annyira vigasz ez, mint szégyen. Mert ha a testet megaláztatás jellemzi, földi szolgálata során ez jutott ki a ‘Főnek’ is, noha bűntelen volt. Mivel azonosította magát a bűnösökkel, ‘bűnné’ lett értünk (2Kor 5,21). Lehetetlen, hogy a világi ember meglássa Isten dicsőségét a keresztre feszítettben!

Pontosan itt fejezi be a 4. vers a történetet. Eljön a nap, amidőn Krisztus, akit ma dicsőítünk, az egész emberiség megdöbbenésére igaz valójában megmutatkozik; és a világ ámulatára az egyetemes egyház léte is nyilvánvalóvá válik. Azon a napon Krisztus annyira eggyé lesz népével, hogy az általa megnyilvánuló dicsőség mindenkiből sugározni fog.

Ez azonban csak a jövőben fog bekövetkezni, és Pál szándékosan, mintegy figyelmeztetésképpen mutat rá erre a tényre. Noha csodálatosan igaz ma is, hogy ‘Krisztus a mi életünk’, ennek látható megnyilvánulása (bár tagadhatatlan valóság) kívül esik a jelen lehetőségek határán. A 2Kor 3,18-ban leírt folyamatos átalakulásnak tehát vannak határai. Az isteni dicsőséget nem láthatjuk tisztán itt a földön, sem a gyülekezeti életben, sem pedig a személyes keresztyén tapasztalásban. Noha a Szentírás alapján mondhatjuk, hogy a mennyben egyek vagyunk Krisztussal, mégis kockázatos azt állítani, hogy a feltámadt Krisztus úgy kapcsolódik hozzánk a földön, hogy akarata a mi akaratunk, cselekedetei a mi cselekedeteink, sőt szavai a mi szavaink. A Lélek kinyilvánítja nekünk Krisztus kegyelmét és ajándékait, de nem hozza le Krisztust a mennyből.

Ez a hihetetlenül nagy tévedés mégis rengeteg félreértést és szomorúságot okozott az egyház történetében. Olyasmiket hallhatunk például, hogy az egyház (túlságosan szó szerint véve) a ‘megtestesülés kiterjesztése’, továbbá hogy Krisztus olyan szorosan kapcsolódik földi egyházához, hogy az egyház tanítása az Ő tanítása, és az egyház hagyományai az Ő gondolatait fejezik ki. Egyének esetében ezt az álláspontot a fanatikusok képviselik. Éppen e helyütt szándékozott megcáfolni Pál a ‘Krisztus a mi életünk’ kifejezés oly módon való értelmezését, hogy az az ember, akit a Szentlélek tökéletesen ural, Krisztus életét éli, tehát rendelkezhet azzal a hatalommal és bölcsességgel, hogy mindent megtegyen a földön, amit Krisztus tett.

Az apostol azt tanítja, hogy ez az új élet, ez a lelki valóság, amely Isten teremtő ereje folytán a kolossébelieket gazdagítja, el van rejtve Krisztussal együtt az Istenben. Ez a figyelemreméltó megjegyzés azt fejezi ki, hogy az üdvösség ajándéka csakúgy, mint a többi lelki kincs Krisztusban van (2,3), és kizárólag a hit által a miénk. Ez az élet ‘Krisztushoz van és lesz is kötve, és nem áll az ember rendelkezésére... el van rejtve Krisztussal együtt Istenben, el van távolítva az ember látóköréből, és nem lehet kézzelfoghatóan bemutatni.’ A keresztyének nap mint nap élvezik és tapasztalják ezt az életet Krisztusban, melynek ereje azonban csak addig érzékelhető, ameddig a kegyelem irányítása alatt élnek. E földön akkor nyilvánul meg ez az élet, ha a hívők az előbb tárgyalt ötféle kapcsolatot Isten szerint élik meg. Ennek ereje a szent életben, az egységes gyülekezetben, a boldog keresztyén otthonban, a Krisztus Lelkéből valamennyit megmutató munkahelyi viselkedésben és a hatékony tanúságtételben mutatkozik meg a kívülállók számára. Így, és csak így tükrözhetjük vissza Krisztus dicsőségét itt a földön.

Ennek alapján még több bepillantást nyerhetünk a 2. vers útmutatásaiba. Vegyük először a figyelmeztetést: ne a földi dolgokkal törődjünk. Számos kommentátor felhívja a figyelmet arra, hogy ezzel a kifejezéssel ezenkívül csak egyetlen helyen, a Fil 3,19-ben találkozunk, ahol Pál bizonyos általa ismert kéjvágyó és ínyenc emberekről ír (feltehetően magukat keresztyénnek vallókról), akik azáltal, hogy földi dolgokkal törődtek, Krisztus keresztjének ellenségei lettek.

Senki sem állítja, hogy a kolosséi látogatók istenítették volna az asztal örömeit. Ellenben meglehetősen valószínű, hogy nagy hangsúlyt fektettek a ‘lelki’ lakomázásra. Talán panaszkodtak az egyszerű kosztra, az élet megszokott kenyerére, hogy milyen száraz és unalmas, és arra hivatkoztak, hogy az Isten asztalánál ennél mámorítóbb ellátást lehet élvezni.

Ez nem azt jelenti, hogy Pál ne kínált volna gazdag lelki táplálékot, vagy megtagadta volna a túláradó szív lelki örömeit (3,16). Azt azonban láthatólag hangsúlyozza, hogy mindez nem lehet a miénk, ha a mennyei dolgokkal nem törődünk. Rossz helyen keresi Krisztust, aki földi egyházában vagy az emberi szívben keresi. Természetesen nem szabad megfeledkeznünk a Szentlélek állandó jelenlétéről, hiszen hit által tudjuk, hogy Krisztus bennünk lakozik. Ugyanakkor el kell vetni azt a felfogást, hogy a Szentlélek teljességgel az egyházba vagy a keresztyén emberbe helyezné Krisztust, és hogy így Krisztus minden kétséget kizáróan megnyilvánulna bennük a földön. Éppen ellenkezőleg! Ha magunkba nézünk, végső soron nem a Megváltót, hanem a bűnt fedezzük fel. Csak az utolsó napon, Krisztus második eljövetelekor fog egyháza oly teljességgel és tisztán egyesülni vele, hogy valóban az az egyház lesz, amelyik Isten céljaiban már ma létezik.

Végül elérkeztünk a bátorító útmutatáshoz, a ‘lelki élet második nagy parancsolatához’. A keresztyéneknek az odafennvalókkal kell törődniük; megújult elméjükkel szüntelenül a feltámadt Krisztust kell szemlélniük. Krisztus az egyetlen, akit önmagáért keresünk és magasztalunk túláradó szívvel, az egyetlen, akivel pusztán az együttlét is megelégedésünkre szolgál. Ő az tehát, akit meg kell ismernünk. Mi az, ami kedves neki, és mi az, ami nem? Mi szolgál örömére (1,10)? Ki ő, mit jelent a világnak és mit jelent nekünk (1,15-22)? Mit szükséges tudni róla, ha érettségre akarunk jutni (1,28)?

Pál gyakran sarkallja ilyen gondolkodásra az újonnan megtért keresztyéneket. Ez az igazi odaadás jele, és így lehet természetes módon megtudni, hogy mit akar Isten az életünkkel (Róm 12,2). Az apostol számára ugyanis a pogányság különböző formái csak a tudatlansággal magyarázhatók (Ef 4,17-19). Az új, Istennek tetsző élet útját pedig csak az igaz tudás segítségével fedezhetjük fel (Ef 4,20-25).

Következésképpen, az állandó meditációnak nem befelé, hanem fölfelé kell irányulnia. Csak így kerülhetjük el a szubjektivizmus veszélyeit. Ha az odafennvalókkal törődünk, egyre jobban megismerjük az Urat, és egyre világosabbá válik, miként kell hozzá méltóan élni a világban. Elménk és lelkiismeretünk annyira megvilágosodik, hogy felismerjük, merre kell haladnunk, jobbra vagy balra, és képesek leszünk egymást is egyre növekvő bizonyossággal tanítani. Minél inkább az odafennvalókról elmélkedünk, annál szilárdabbá válik a talaj a lábunk alatt. ‘Mivel az »elmélkedés«-hez józanságra van szükség, a meggondolatlan lelkesedés minden fajtáját elutasítjuk.’

Az Újszövetségben a józan elme lényeges kísérője a buzgó léleknek (például 1Pt 1,13). Enélkül olyan megbízhatatlan útjelzőknek vagyunk kiszolgáltatva, amilyen a békesség érzése, a belső lelki késztetés vagy a látomások. Enélkül törékeny hajónkat minden új tanítás szele letérítheti útjáról (Ef 4,14). Enélkül úgy gondolkodunk a lelki kérdésekről, mint a gyermek (1Kor 13,11), vagy mint aki még járatlan az igazság igéjében (Zsid 5,13). Csak akkor indulhatunk el a biztonság és az igaz keresztyén lelkiség útján, ha szorgalmasan foglalkozunk az odafenn-valókkal.

3. Öljétek meg tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul (3,5-6)

A lelki élet első ‘parancsolata’ a Krisztus iránti személyes odaadás, a második Krisztus akaratának és céljainak tanulmányozása és egyre jobb megértése.

Következő felhívásában Pál a már említett földi dolgokat veszi szemügyre. Miután elhárította a vallásos szubjektivizmust, azt kérdezi a keresztyénektől, mit találnak, ha szívük mélyére néznek. Ahogyan az 5. vers mutatja, ennek az önvizsgálatnak az eredménye megdöbbentő, és ez szükségképpen a harmadik felhíváshoz vezet.

Lehetetlen nem csodálni az apostol tanításának tisztaságát. Minthogy éppen beszédének nyíltsága miatt figyelmünk esetleg elsiklik Pál szavainak mélyebb jelentése felett, néhány megfigyelés segítségével rámutatunk azokra az állandó értékekre, amelyeket a harmadik felhívás szerint az egyháznak képviselnie kell.

A vallásosság és az erkölcsös élet kizárólag a keresztyénségben kovácsolódik véglegesen és biztosan egybe. Az apostolok tanításában azok, akik Isten megismerésére hívattak, a szentségre is elhívást kaptak. Ennek a tanításnak az alapjai mélyen visszanyúlnak az ószövetségi kinyilatkoztatásba, annak egyik legfőbb dicsőségét képezik. Röviden, akik szeretik az Urat, gyűlölik a gonoszt (Zsolt 97,10). Kitűnően szemlélteti ezt az elvet a 3,1-8. Az Úr keresése együtt jár a bennünk lévő ‘földi dolgok’ halálba adásával.

Az apostoli tanítás világosan és egyértelműen meghatározza a gonosz mértékét az emberi szívben. Ez egybecseng Krisztus tanításával (Mk 7,14-23), ami ugyanaz, mintha azt mondanánk, hogy egybevág a tényekkel. Az 5. versben leírt durva bűnök éppen azok a pogány bűnök, amelyektől a zsidó vallás mindig rettegett. Pál mégis azt mondja, hogy ezek a bűnök olyan mélyen gyökereznek bennünk, hogy senkinek, még a megváltottaknak a szívéből sem lehet kiirtani őket. Pál szerint a keresztyén, aki a Krisztussal való új kapcsolatban örvendezik (1,12-14), ha magába tekint, felfedezheti mindazt, ami a földre irányul, vagyis a bűn és a hitványság magjait. Még a szilárd alapokon álló keresztyénben is megvan a bálványimádás képessége. Vajon nincs igaza Pálnak?

A „megöldökölésről” (Károli) szóló apostoli tanítás szigorúan gyakorlati jellegű. Persze ennek semmi köze a test sanyargatásához (2,23). A test ilyen értelemben vett sanyargatása könnyen a nemiség és a természetes vágyak elutasításához vezet, és ez nem keresztyén magatartás. Nem győzik le ugyanakkor a ‘bűn testét’ a belső, passzív hitbeli aktusok sem. Önámítás csupán, ha ezeket az életerős gyökereket halottnak hisszük. Halálunk pillanatáig nem leszünk mentesek a ‘bűnös kívánság’-tól. Pál azt várja el a keresztyén embertől, hogy olyan könyörtelenül bánjon ezekkel a dolgokkal gondolatban és tettben, hogy semmilyen méltatlan cselekedet ne csúfítsa tanúságtételét.

Sokszor halljuk, hogy nem az a baj, hogy mit mondunk, sem az, hogy mit teszünk, hanem, hogy mik vagyunk. Ha ez azt jelenti, hogy a motiváció és a szándék mindennél fontosabb, akkor persze tökéletesen igaz. De ha azt jelenti, hogy saját magunk vagy Isten jelenlegi hajlamaink, nem pedig valódi szavaink és cselekedeteink alapján ítél meg bennünket, akkor az egészet el kell vetnem... Ha Urunk nem azt tanítja, hogy tetteink alapján ítéltetünk majd meg, akkor nehéz megmondani, mit is tanít tulajdonképpen. Tény, hogy kezdeti jellemünk legnagyobb részben öröklött... Alakítanunk kell rajta, mint életünk külső körülményein is. Ezekkel a nehézségekkel Istennel való közösségben hűségesen meg kell birkóznunk. Isten aszerint ítél meg, és nekünk is aszerint kell megítélnünk önmagunkat, hogy az adott pillanatban hogyan leszünk úrrá hibáinkon. Tartsuk kordában magatartásunkat, és akkor a jellemünk is hosszú távon kordában fogja tartani önmagát.

Az Újszövetség felhívásai mindig ösztönzéssel járnak együtt. A keresztyén ember gyakran tudja, hogy mit kellene tennie, de hiányzik belőle a vágy, hogy véghez is vigye. Az olyan kísérleteknek, hogy érzelmileg felpezsdítsük, nincs tartós hatásuk. Pál sohasem ‘emeli fel a hangját’ azért, hogy engedelmeskedjünk neki. Jól tudja, hogy a harmadik felhívás hatalmas igényeket támaszt. Belső és külső nyomás veszélyezteti az állhatatos engedelmességet. Óriási szükségünk van a bátorításra, és meg is kapjuk. A ‘tehát’ szó az 5. versben visszautal az 1-4. versekre. A Krisztus iránti odaadást nagyon hátráltatják az 5. versben leírt cselekedetek. Vajon amint fokozatosan megismerjük Krisztust és az Ő akaratát, nem döbbenünk rá egyre inkább, hogy ezek a dolgok mennyire bántják, és mennyire nem méltók hozzá? És nem hatalmas bátorítás‑e az majdani ‘megjelenése’? (1Jn 3,2-3) Ha ez nem volna elég, Pál megerősíti a felhívást még egy indokkal, amely a tiszta és szent élet mellett szól. Ha előre tekintünk a jövőbe, valami mást látunk közeledni: Isten ítéletét, amely éppen ezekre a cselekedetekre jön el. A 4. vers ígérete mellett — éppúgy, mint a kolossébelieknek — szükségünk van a 6. vers figyelmeztetésére.

Az apostol erkölcsi tanítása sohasem veszíti el időszerűségét. Manapság gyakran hallani, hogy korszerűsíteni kell az apostoli tanítást, mert már nem felel meg a modern világ kihívásainak. Gyakran beszélünk arról, hogy milyen gyorsan változik világunk. Az idősebb lelkipásztor azt sem tudja, hogyan szóljon a fiatalokhoz, mivel helyzetük számtalan szempontból különbözik az ő fiatalságától. Mennyivel kevesebbet mondhat Pál a mai fiataloknak tizenkilenc évszázad távolából! Mégis, a harmadik felhívás rávilágít arra, hogy bizonyos szempontból milyen keveset változott az emberi természet és az emberi társadalom ennyi idő alatt.

Pál idejében a szabadosság és a kapzsiság jellemezte a társadalmat, és ahogyan a keresztyén igazság ereje hanyatlik, úgy nyerik vissza régi hatalmukat ezek a jelenségek a mi társadalmunkban. Az emberek életét még mindig ezek az erők igazgatják. Mi okunk van akkor arra, hogy többé ne hallgassunk az apostol tanítására? Nem pontosan a mi szükségeinkről beszél‑e még mindig Pál?

4. Vessétek el magatoktól korábbi életeteket!

A harmadik felhívás a ‘bennünk lakozó gonosszal’ foglalkozik, ami az emberi szív rákfenéje. A negyedik felhívás a múltból örökölt rossz szokások ellen lép fel, az ellen a pogány életmód ellen, amelyből a kolossébeliek megváltattak. Az ilyen dolgokat a keresztyéneknek el kell vetniük.

A keresztyén lelkiség ezen utolsó ‘parancsolatának’ erejét jobban értékelhetjük, ha két részre bontjuk Először is a régi életmódot határozottan meg kell kérdőjelezni, másodszor pedig határozottan meg kell változtatni.

Az emberi közösségek életét a múltban a hagyományok irányították, éppen ezért ezeket tisztelet övezte. A régi törzsi vagy társadalmi szokások, az ‘atyáktól örökölt életmódok’ (1Pt 1,18) kisebb-nagyobb mértékben összekötötték az egymást követő nemzedékeket. Pál úgy látja, hogy amennyiben ezeket nem rendelik alá Krisztus törvényének, szükségszerűen Isten ítélete alá esnek Ha valaki Krisztus felé fordul, lehetetlen, hogy elé ne tárja egész múltját, amit Krisztus vagy elfogad, vagy elutasít. A régi szokások, hagyományok és magatartásformák érvényességét meg kell kérdőjelezni. Bármilyen patinásak legyenek is, Krisztus eljövetelével, az Ő követésének kezdetével ez elkerülhetetlenné válik.

Elkerülhetetlen, de manapság igen népszerűtlen! Például szinte magától értetődő a mai közfelfogásban, hogy a keresztyén misszionáriusokat bírálat illeti, amiért feldúlták a primitív népek társadalmi rendszerét és vallási szokásait. Megkérdezik, hogy milyen jogon vonták kétségbe ezeknek az ősi életmódoknak a jogosságát. Erre azt kell válaszolni, hogy Krisztus jogán! Ez nem azt feltételezi, hogy a keresztyén missziók tevékenységeiben nem fordultak elő hibák, hanem hogy Krisztus uralma alapvető része az evangéliumnak, amit Isten parancsa szerint a föld összes népéhez el kell juttatni.

A kolossébelieknek Krisztus nevében meg kell kérdőjelezniük múltjukat. Ezt jelenti a keresztség. Ennek elhanyagolása azzal a komoly következménnyel jár, hogy akaratlanul beolvasztják a gyülekezet életébe pogány örökségük egyes részeit. Pontosan így hamisították meg az evangéliumot az újonnan jöttek — ismerte fel Pál. Ezért ragaszkodik annyira ahhoz, hogy a kolossébeliek szakítsanak múltjukkal.

A 8. vers nagyon jellemző az apostoli keresztyénségre (vö. 1Pt 2,1). Pál szüntelenül igyekszik megértetni az újonnan megtért gyülekezetekkel, hogy el kell vetniük régi keresztyén-ellenes életmódjukat (Róm 13,12). Egykor ezek a dolgok érthetőek voltak, de most már fel sem merülhetnek azok számára, akik ismerik Krisztust.

Abba a hatalmas erkölcsi változásba, amelyet az evangélium hirdetése előidéz, olyan igehelyek engednek bepillantást, mint az Ef 4,17; 5,14. A keresztyének teljesen más életmódot folytattak, mint pogány szomszédaik. A megtérés által okozott változás persze nem lesz annyira szembetűnő egy olyan kultúrában, amelyet nemzedékek során áthatott a keresztyén igazság és értékrendszer.

Ennek ellenére, az emberek életében a legnagyobb erkölcsi forradalmat az robbantja ki, mikor először Uruknak ismerik el Krisztust. Ebben felismerhetünk egy újabb burkolt bírálatot, amit Pál az újonnan érkezetteknek szánt, akik grandiózus leírásokban ecsetelték, mekkora változást fognak hozni a szent élet áldásai (vö. 2,11). Lehet‑e bármit is — erkölcsi értelemben — ahhoz a nagy változáshoz hasonlítani, amely akkor megy végbe, amikor valaki elhagyja a sötétség hatalmát és a világosság országába költözik?

Mit kell tehát a fiatal keresztyéneknek olyan határozottan ‘elvetniük’? A 8. vers öt bűnt sorol fel (ahogyan az 5. is). Mondani sem kell, hogy nagy gonddal lettek összeválogatva. Ezek pontosan a nyelvvel elkövetett bűnök, amelyek lehetetlenné teszik a harmonikus emberi kapcsolatokat. Ezek a gonoszságok hatották át a pogány társadalmat (vö. Róm 1,29-30), és éppen ezek döntik romba ma is az emberi testvériség álmát. A kolossébelieknek el kellett ismerniük, hogy a harag, az indulat, a gonoszság, az istenkáromlás és a rágalmazás (nem ‘mocskos beszéd’, amely nem illene az egységet romboló beszédek sorába) jellemezték az életet, ahogyan ők ismerték.

Ez a téma szépen kiválasztott befejezése az első egységnek (1-8. versek), és bevezetése a másodiknak (9-17. versek). A lelki élet négy parancsolata a keresztyén ember Krisztussal való kapcsolatára összpontosul. Ez azonban soha nem áll magában. A Krisztushoz közel került keresztyén azokhoz is közel kerül, akik ugyanazt az Urat szeretik és keresik. A Krisztussal való egység a gyülekezeten belüli egységhez vezet, és az apostol most erre a nagy tárgykörre tér rá. Tudja, hogy a keresztyéneknek nem mindig olyan a kapcsolatuk testvéreikkel, amilyennek lennie kell, és még az imént említett területeken is nehézséggel küszködnek (2Kor 12,20). De legjobban az aggasztja, hogy a látogatók veszélyeztetik az egységet. Az apostol számára világos volt, hogy tanításuk nemcsak a hívők Krisztussal való kapcsolatának egészségét veszélyeztette, hanem csökkentette az egység megnyilvánulásának lehetőségeit. Ezért most rátér a gyülekezeten belüli kapcsolatok kérdésére.”

(Balikó Zoltán: Isten iskolájában. Luther Rózsa Alapítvány):

„Krisztusban elrejtett élet

1985. – Kol 3,3-6

‘Mert meghaltatok, és a ti életetek el van rejtve a Krisztussal együtt az Istenben. Mikor Krisztus, a mi életünk megjelenik, akkor vele együtt ti is megjelentek dicsőségben. Öljétek meg tehát tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul: a paráznaságot, a tisztátalanságot, a szenvedélyt, a gonosz kívánságot és a kapzsiságot, ami bálványimádás, mert ezek miatt haragszik Isten.’

Szeretteim a Krisztus Jézusban! Milyen kemény harcot vívott Jézus a látszatkegyesség ellen. Talán úgy mondhatnánk, a megszokott, hagyományos vallásossággal szemben. Ahogy kis csapatával, baráti körével járta a nagyvárosok utcáit, ha észrevett ilyet, azonnal megállította őket. Figyelitek, ti ne így imádkozzatok. Mert azok, amikor ütött az imaóra ideje, megálltak, kiszámították, hogy a legnagyobb tumultus vegye őket körül piactereken, lehetőleg a legsűrűbb tömegben, mindenki lássa, megállnak, felemelik két kezüket zsidó szokás szerint a magasba, és kissé felhangon visítva, rikoltozva, elkezdték mondani hangosan az ima szövegét. Ne így – mondta Jézus. Ha ti imádkoztok, menjetek a ti belső szobátokba. Ott vár rátok a ti mennyei Atyátok, ott beszélhettek vele. Ne így, emberek előtt. Aztán, mikor azt látta, hogy a szigorú parancs szerint alamizsnát osztogattak szerte az országban, megint csak emberek előtti feltűnő, látható, és ezért megdicsérhető módon azt mondta, ne így. Amikor ti irgalmasok vagytok egy szenvedő társatokhoz, senki ne lássa. Ne alázzátok meg azt, aki szenved.

Testvéreim! Meg kell tanulni az adás művészetét is. Keresztény módon azt jelenti, nincs felfektetett lista. Nem hirdetik név szerint később, ki, mikor és mennyit adott ilyen és ilyen nemes célra. Elrejtve, senki ne lássa, ülj le, vagy kopogtass be vénségre, nyomorúságra jutott barátaidhoz. Csendben, tedd mindazt, amit a szíved diktál.

Nagyon kemény harc ez. Amikor leültek asztal köré, Jézus felfigyelt, már megint ez a külső vallásosság, rögtön szóba hozta. Ti az emberek előtt akartok jó benyomást kelteni. Ti nem azzal törődtök, hogy mi látnak az angyalok. Azt hiszitek, hogyha a szentelt vízbe jól belemártjátok kezeteket, akkor most már tiszták vagytok? Hát mi van a szívetekkel? Fürödhettek szentelt vízben, de a szívetek nem tisztul meg, mit ér az egész?

Látszatvallásosság. Melyikünk ne találkozott volna ezzel különféle formában. Kétségtelen, Isten ügyének diszkreditálói között első helyen azok a vallásos emberek vannak, akik csak az emberek előtt akarnak megfelelő színben szerepelni. Beszélnek ám, talán valami szánalmas hír jön, a körben ők is ott állnak, beszélnek ám arról, ‘imádkozom majd érted’. Ilyenkor mindig tudom, hogy ezek nem fognak imádkozni. Aki egy szót sem szól, csak áll hátul, látja, micsoda teher szakadt erre a háznépre. Csendben megy az ő belső szobájába és kéri az Atyát, segítse őket. Megkérdezi, hogy ő mit tehetne értük. Ezek tartoznak az Úrhoz, nem a kegyes szavúak. Úgy folyik a szájukból a kegyes, vallásos szöveg, az ember gyomra kavarog. Mert mögötte legtöbbször nincs belső szoba, nincs irgalmas szív, nincs a bűnnek gyűlölete. Eszükbe se jut öldöklő harcot vállalni saját tagjaik ellen.

Vallásos a látszat, de mi a valóság. Jézus ma elénk tárja a saját titkát. Invitál bennünket, hogy vállaljuk mi ugyanezt, a nekünk adott módon. Mi az ő titka? El van rejtve az Ő élete az Atyában. Hányszor nem értették őt a tanítványok? Hányszor megütközött a sokaság, hányszor egyszerűen meg volt döbbenve a frissen meggyógyított, vagy talán a halálból visszahívott, vagy talán ott kinn a pusztán egy ezredmagával vendégül látott. Miért tette? Ha ekkora ereje van, hát miért nem lép ki a plénum elé, miért nem emeli magasra a messiási kor zászlóját, végre eljött, végre helyreáll a rend. Isten elhozza a sok évezredes nyomorúság után a kozmikus helyreállást.

Nem értették, hogy Jézus miért tűnik el szemük elől, miért vonul vissza. Miért keres egy puszta helyet, egy hegyi tisztást, ahol egyedül lehet Atyjával. Jézus személyének titka megfejthetetlen e nélkül. Az Ő élete, szolgálata, mindennapja el volt rejtve az Atyában. Akik tehát Hozzá tartoznak, rejtőzzenek el Őbenne, Jézusban. A tanítványok Krisztusban elrejtett életű emberek. Nyilván értjük az apostolokat, hogy gondunk legyen a külső tisztességre is, természetesen megbotránkoztató módon nem beszélhetünk, nem viselkedhetünk. Nagyon fontos, hogy a környezetünk, társadalmi miliőnk számára ne legyünk visszataszítóak. Ezt mind tudjuk. De a mi identitásunk, mi magunk, nem a plénum előtt van, ott van elrejtve Jézusban.

Az, ami igazán fontos, az a belső szobában történik. Az, ami igazán jellemző ránk, az mindig el van rejtve, az nem látszik. Szeretteim, ezt a leckét napról-napra tanulgatnunk kell, nagyon nehéz lecke. Nem is tudom, hogy van‑e ennél nehezebb. Legalábbis azt hiszem, számunkra egyik legnehezebb feladat megérteni és megtanulni, nem az emberek előtti látszat, nem ez a döntő, hanem az, hogy az én Atyám kedvére valóan menjen végbe minden. Akár egy beszélgetés, akár egy látogatás, akár forgolódásod a mindennapi életben, munkahelyen, utcán, rád bízottak szűk körében, idegenekkel találkozva, de mindig az Ő kedvére valóan. Nekünk nem az a kérdésünk, mit szólnak az emberek, hanem, ha Hozzá tartozunk, az kell meghatározzon: mit szólnak hozzá az angyalok?!

Elrejtett életű ember a keresztény. Ez magyarázza, hogy amikor eljön majd a nagy nap, ahol ellentmondások örökre befejeződnek, ahol nem lesz disszonancia, nem lesznek konfliktushelyzetek, nem lesz az, hogy ez látszik, ez meg van. Hogy mondta az apostol? Minden színről-színre. Tehát minden a maga igazi értelme szerint lelepleződik, kosztümök lehullanak, díszletek semmivé válnak, álarcokat letépnek rólunk. Nincs tovább kétnyelvűség, a ripacsok kora véglegesen lejár. Kiderül minden a maga igazi, egyértelmű valósága szerint, akkor fog elhangzani, talán sokunk számára olyan félelmetes mondat, hogy beszél erről Jézus? Akkor jönnek majd felém kitárt karral, szinte otthonias, mosolygó arccal emberek, és én majd rájuk nézek. Ti kik vagytok, én nem ismerlek titeket? És ezek majd mondják meghökkenve és megzavarodva, no, de, Uram, hát mi rólad beszéltünk, rád hivatkozva, nevedben mennyi mindent tettünk. S kezdenénk sorolni mindazt, ami kincstárunk, életünk igazi tartalma, de azt mondja, lehet, de én titeket nem ismerlek. A szíveteket, szívetek szeretetét sose adtátok nekem. Amikor hívtalak titeket az Énekek éneke gyönyörű mondatával, jöjj szerelmesem, jöjj ki velem oda, ahol a mandulafák virágoznak, te sose értél rá. Mindig fontosabb volt befejezni az izgalmas regényt, végigülni azt az ostoba tv-számot, futni valami haverhez, mert hívott, készülni a randevúra, főzni-takarítani. Az ördög gondoskodik arról, hogy mindig valami fontosabb legyen. Én hívtalak, vártalak én szerelmesen, és te nem jöttél...

Ez az, hogy nincs belső szoba, ez az, hogy nem szeretjük Őt. Péntek este a férfiakkal a második zsoltárt olvastuk, és valahányszor ezt a zsoltárt olvasom, ott a záró szakaszban van egy mondat, ami engemet mindig felkavar. Egyszerre szinte megmagyarázhatatlanul csendül fel egy mondat. A föld zajong, a pogányok, az emberiség fújja nótáját, a mennyben lakó neveti, rengeteg minden történik, és egyszer csak megszólal egy mondat: ‘Csókoljátok a Fiút, meg ne haragudjon.’ Ha nem csókolod a Fiút, akkor hiába minden. Megállsz az utcasarkokon imádkozni, te lehetsz a hangosan imádkozó közösségek első számú mahinátora. Képes vagy negyedórákon át csak úgy mondani, darálni a szent szöveget, reggeltől-estig küszködhetsz Isten nevében. De ha nem csókolod a Fiút, nem ismer téged. Ha nem az a te pihenésed, és nem az a te szíved öröme, amikor ott vagy nála a belső szobában, amikor nem az vigasztal meg, hogy neki mondasz el mindent, hanem elmondod száz embernek a városban, nem tartozol Hozzá. Ha nem az a döntő számodra, hogy csendben megsimogat téged, hanem azt várod, emberek szeressenek, emberek dicsérjenek, és pokoli kínokat szenvedsz, ha emberek nem magasztalnak. Testvérem! Nem tartozol Hozzá. Nem érted miről van szó? Kereszténynek lenni nem azt jelenti, hogy vallásos óemberként végigfickándozni ezt a vacak, rövid kis életet. Kereszténynek lenni azt jelenti, hogy meghaltál, és életed van Őbenne, elrejtve Krisztusban.

Talán semmi sem látszik belőle, az átlag, a tömegember számára. Nagyon egyszerűnek, szürkének tűnik, mint egy ácsmester élete egy hegyi faluban, mint egyszerű halász mindennapi élete a tó partján, semmi különös, semmi feltűnő. De a döntő az, hogy mi lesz azon a napon. Felcsendül‑e ajkán a szó, jöjjetek én drágáim, számotokra készült el az új világ!

Vagy az az iszonyú mondat. Én nem ismerlek téged. Lehet, hogy mindaz igaz, amit mondasz, de nem ismerlek. Te sem ismerhetsz engem igazán, hiszen nem szeretsz, és nem szerettél. Ez magyarázza nyilván, hogy amikor megjelenik, s vele együtt mi is megjelenünk, erre nézően hányszor és hányszor eszünkbe jut az a lehetőség, hogy azok, akiket soha nem képzeltünk el, hogy tanítványai, Vele együtt megjelennek. Azok, akikről biztosra vettük, hogy Hozzá tartoznak, és áldott szolgái, lehet, hogy nem jelennek meg Vele együtt.

Adja Isten nekünk kegyelméből azt a csodát, hogy amikor Ő kilép az észrevétlenségéből, teljes dicsőségben megjelenik a mi Urunk, Jézusunk, adja nékünk azt a csodát, hogy mi Vele együtt megjelenjünk azon a napon. Te is ott légy, és én is ott lehessek.

Imádkozzunk!

Urunk, Jézusunk! Úgy fojtogat ez a rengeteg hazugság, nemcsak a világban, az egyházban is. Nemcsak a hitetlenek között, hanem a hívők táborában is. Úgy szenved szívünk a sok ellentmondás, a látszat és a valóság feszültségében. Ezért is köszönjük Néked mai szelíd szavadat, és kérünk, bocsásd meg, ha bármikor fontosabb volt számunkra, mit szólnak hozzá az emberek. El tudtuk felejteni, hogy vajon Te mit szólsz ahhoz, amit teszünk, mondunk, írunk, vállalunk, végbeviszünk. Bocsásd meg mindazt, amikor evilági módon nem volt elrejtve életünk Tebenned. Segíts bennünket, hogy egyedül az legyen számunkra fontos, hogy amiképpen Te az Atya szeretetében, mi a Te szíved szeretetében találjuk meg békességünket, pihenésünket, a tennivalót és a mondanivalót. Benned elrejtett életű tanítványként várjuk együtt a nagy napot, amikor lehull minden kárpit, elégnek a díszletfalak, kosztümök semmivé válnak, mindenről és mindenkiről kiderül a valóság. Segíts bennünket, hogy akkor mi Veled együtt ott lehessünk a fényben, az örömben, az üdvösségben. Ámen.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

{Ezt külön fájlban képként mellékelve küldöm PNG formátumban.}

LXX/Greek New Testament:

Col 3.1

Eij oujÖn sunhgevrqhte twÖ CristwÖ, ta; ajvnw zhteiÖte, ouJÖ oJ Cristov" ejstin ejn dexiaÖ touÖ qeouÖ kaqhvmenos:

Col 3.2

ta; ajvnw froneiÖte, mh; ta; ejpi; thÖ" ghÖs:

Col 3.3

ajpeqavnete gavr, kai; hJ zwh; uJmwÖn kevkruptai su;n twÖ CristwÖ ejn twÖ qewÖ.

Col 3.4

oJvtan oJ Cristo;" fanerwqhÖ, hJ zwh; uJmwÖn, tovte kai; uJmeiÖ" su;n aujtwÖ fanerwqhvsesqe ejn dovxh.

Col 3.5

Nekrwvsate oujÖn ta; mevlh ta; ejpi; thÖ" ghÖ", porneivan, ajkaqarsivan, pavqo", ejpiqumivan kakhvn, kai; th;n pleonexivan hJvti" ejsti;n eijdwlolatriva,

Col 3.6

di! aJ; ejvrcetai hJ ojrgh; touÖ qeouÖ »ejpi; tou;" uiJou;" thÖ" ajpeiqeivasĽ:

Col 3.7

ejn oiJÖ" kai; uJmeiÖ" periepathvsatev pote oJvte ejzhÖte ejn touvtoi".

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Ο ανακαινισμένος άνθρωπος

3 Αφού, λοιπόν, αναστηθήκατε μαζί με το Χριστό, να επιδιώκετε τα αγαθά που βρίσκονται στον ουρανό, εκεί που κάθεται ο Χριστός στα *δεξιά του Θεού· 2 οι σκέψεις σας να είναι στραμμένες προς αυτά κι όχι προς τα γήινα πράγματα. 3 Γιατί πεθάνατε μαζί με το Χριστό κι η ζωή σας είναι κρυμμένη μαζί με το Χριστό στο Θεό. 4 Όταν ο Χριστός, που είναι η αληθινή ζωή μας, φανερωθεί, τότε κι εσείς, στην *παρουσία του, θα φανερωθείτε μαζί του δοξασμένοι.

5 Απονεκρώστε, λοιπόν, ό, τι σας συνδέει με το αμαρτωλό παρελθόν: Την *πορνεία, τηv ηθική ακαθαρσία, το πάθος, την κακή επιθυμία και την πλεονεξία, που είναι ειδωλολατρία. 6 Για όλα αυτά Θα πέσει η οργή του Θεού πάνω σ’ εκείνους που δε θέλουν να πιστέψουν. 7 Σ’ αυτούς ανήκατε άλλοτε κι εσείς, όταν αυτά τα πάθη δυνάστευαν m ζωή σας.

Vulgata:

Col 3.1

igitur si conresurrexistis Christo quae sursum sunt quaerite ubi Christus est in dextera Dei sedens

Col 3.2

quae sursum sunt sapite non quae supra terram

Col 3.3

mortui enim estis et vita vestra abscondita est cum Christo in Deo

Col 3.4

cum Christus apparuerit vita vestra tunc et vos apparebitis cum ipso in gloria

Col 3.5

mortificate ergo membra vestra quae sunt super terram fornicationem inmunditiam libidinem concupiscentiam malam et avaritiam quae est simulacrorum servitus

Col 3.6

propter quae venit ira Dei super filios incredulitatis

Col 3.7

in quibus et vos ambulastis aliquando cum viveretis in illis

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Kol. 3,1

Ha tehát feltámadtatok a Krisztussal, azokat keressétek, amik odafent vannak, ahol a Krisztus van, aki az Isten jobbján ül.

Kol. 3,2

Az odafennvalókkal törődjetek, ne a földiekkel.

Kol. 3,3

Mert meghaltatok, és a ti életetek el van rejtve a Krisztussal együtt az Istenben.

Kol. 3,4

Mikor Krisztus, a mi életünk megjelenik, akkor vele együtt ti is megjelentek dicsőségben.

Kol. 3,5

Öljétek meg tehát tagjaitokban azt, ami csak erre a földre irányul: a paráznaságot, a tisztátalanságot, a szenvedélyt, a gonosz kívánságot és a kapzsiságot, ami bálványimádás, [Gal 5,24; Ef 4,22-24]

Kol. 3,6

mert ezek miatt haragszik Isten.

Kol. 3,7

Ti is ezeket tettétek egykor, amikor ezekben éltetek;

Károli (revideált):

Int a mennyei jók keresésére, a tiszta és nemes keresztyén életre, főképen a testvéri szeretetre és háladatosságra; végezetre figyelmeztet a családi élet kötelességeire.

Kol. 3,1

Annakokáért ha feltámadtatok a Krisztussal, az odafelvalókat keressétek, a hol a Krisztus van, az Istennek jobbján ülvén, [rész 1,5. 2,12. 20. Gal. 4,26. Fil. 3,14. 2 Kor. 4,18. 1 Kor. 2,9. Mát. 6,20. 33. Róm. 8,34. 1 Kor. 15,25. Zsolt. 110,1.]

Kol. 3,2

Az odafelvalókkal törődjetek, nem a földiekkel. [Fil. 3,19. 1 Ján. 2,15. 1 Kor. 3,22. 6,12. 7,31.]

Kol. 3,3

Mert meghaltatok, és a ti éltetek el van rejtve együtt a Krisztussal az Istenben. [vers 1. Gal. 2,20. Róm. 6,10. 8,17. 14,9. 2 Kor. 13,4. 1 Ján. 3,2. 1 Kor. 1,7. Ján. 1,18.]

Kol. 3,4

Mikor a Krisztus, a mi életünk, megjelen, akkor majd ti is, Ő vele együtt, megjelentek dicsőségben. [vers 1. 3. rész 1,27. Ján. 14,6. 11,25. 1 Kor. 15,22. 51-54. Róm. 8,17. 18. 19. 2 Kor. 5,1. Fil. 3,21.]

Kol. 3,5

Öldököljétek meg azért a ti földi tagjaitokat, paráznaságot, tisztátalanságot, bujaságot, gonosz kívánságot és a fösvénységet, a mi bálványimádás; [rész 2,11. Róm. 7,5. 24. Gal. 5,17. 24. Róm. 8,10. 13. Mát. 5,29. 30. 18,8. 9. 1 Kor. 5,9. 10. 6,10. Mát. 6,24. Eféz. 5,5.]

Kol. 3,6

Melyek miatt jő az Isten haragja az engedetlenség fiaira; [Eféz. 5,6. 1 Thess. 1,10. Mát. 3,7.]

Kol. 3,7

Melyekben ti is jártatok régenten, mikor éltetek azokban. [rész 2,20. Gal. 5,25.]

Szent István Társulati Biblia:

III. ERKÖLCSI KÖTELESSÉGEK

A régi és az új ember

Kol 3,1

Ha tehát Krisztussal feltámadtatok, keressétek, ami fönt van, ahol Krisztus ül az Isten jobbján.

Kol 3,2

Ami ott fönn van, arra legyen gondotok, ne a földiekre.

Kol 3,3

Hiszen meghaltatok, és életetek Krisztussal el van rejtve az Istenben.

Kol 3,4

Amikor majd Krisztus, a mi életünk megjelenik, vele együtt ti is megjelentek dicsőségesen.

Kol 3,5

Öljétek meg tagjaitokban azt, ami földies: az erkölcstelenséget, a tisztátalanságot, az érzéki vágyakat, a bűnös kívánságokat és a kapzsiságot, ami nem más, mint bálványimádás.

Kol 3,6

Ezek miatt sújtja Isten haragja a hitetlenség fiait.

Kol 3,7

Valaha, amikor még köztük éltetek, ti is ezeket műveltétek.

Káldi Biblia:

Kol 3

Ha tehát új emberré változtatok át, egész törekvéstek az égiekhez legyen irányozva; mert a földi, a mi látható, titeket többé nem érdekel, mivel a ti sajátképen való éltetek Krisztussal láthatatlan, és majd akkor lesz látható, ha ő dicsőségben megjelen. Öldököljétek gonosz hajlamaitokat, melyek Isten haragját vonják a hitetlenekre, kikhez egykoron ti is tartoztatok. Vessétek le mind, a mi gonosz, az egész régi embert, és öltözzetek amaz újba, ki az igazság ismeretére újjáteremtetett, s kinek becsét nem a külső viszonyok határozzák meg, hanem a keresztény érzület. Legyetek szelídek, engedékenyek, szeretetteljesek, megférők, egymásban épülők, és mindent az Úr nevében tegyetek. Az asszonyok legyenek alárendeltjei a férfiaknak, s ezek irántok szeretetteljesek; a gyermekek engedelmeskedjenek szülőiknek, s ezek ne legyenek túlszigorúak azok iránt; a szolgák engedelmeskedjenek uraiknak, mintha az Úrnak szolgálnának, ki mindennek megfizet az ő cselekedetei szerint.

Kol 3,1

Annakokáért, ha feltámadtatok Krisztussal, az ottfenn-valókat keressétek, hol Krisztus vagyon, az Isten jobbján ülvén. *

Kol 3,2

Az ottfenn-valókról elmélkedjetek, nem a földiekről. *

Kol 3,3

Mert meghaltatok, és a ti éltetek el van rejtve Krisztussal az Istenben. *

Kol 3,4

Midőn Krisztus, a ti éltetek, megjelenend, akkor ti is megjelentek vele dicsőségben. *

Kol 3,5

Sanyargassátok tehát tagjaitokat, * melyek földiek, (öldököljétek) a paráznaságot, tisztátalanságot, fajtalanságot, a gonosz kivánságot és a fösvénységet, mi bálványimádás, **

Kol 3,6

ezekért jön az Isten haragja a hitetlenség fiaira, *

Kol 3,7

melyekben ti is jártatok egykoron, midőn azokban éltetek.

Káldi Neovulgáta Biblia:

Kol 3,1

Ezért tehát, ha feltámadtatok Krisztussal, keressétek az odafent valókat, ahol Krisztus van, Isten jobbján ülve [Zsolt 110,1;].

Kol 3,2

Az odafent való dolgokkal törődjetek, ne a földiekkel.

Kol 3,3

Hiszen meghaltatok, és életetek Krisztussal el van rejtve Istenben.

Kol 3,4

Amikor pedig Krisztus, a ti életetek, megjelenik, akkor majd ti is megjelentek vele együtt a dicsőségben.

Kol 3,5

Irtsátok ki tehát tagjaitokból azt, ami földi: a paráznaságot, a tisztátalanságot, a bujaságot, a gonosz kívánságot és a kapzsiságot, ami nem más, mint bálványimádás.

Kol 3,6

Miattuk érkezik el Isten haragja a hitetlenség fiaira.

Kol 3,7

Ti is ezeket műveltétek egykor, amikor köztük éltetek.

Aranyos Biblia:

Intés a’mennyeieknek keresésére: Uj és ó ember: Ióságos tselekedetekre int, és a’háznép között való tißteket irja-meg.

Kol. 3.1

ANnakokáért ha feltámadtatok a’ Christussal, az oda-fel-valókat keressétek, a’hol a’ Christus vagyon, az Istennek jóbjan ülvén.

Kol. 3.2

Az oda-fel-valókra viseljetek gondot, és nem e’földiekre.

Kol. 3.3

Mert meghóltatok, és a’ti életetek [Róm. 8:24. 2 Kór. 5:7.] elrejtetett a’Christussal az Istennél.

Kol. 3.4

Mikoron Christus a’ mi életünk megjelenéndik, akkor tiis ö véle együtt megjelentek ditsöségben.

Kol. 3.5

[Ef. 4:22. és 5:3.] Öldököljétek-meg azért a’ti földi tagaitokat, a’paráznaságot, tisztátalanságot, bujaságot, gonosz kivánságot, és a’ fösvénységet melly [Ef. 5:5.] bálvány-imádás.

Kol. 3.6

Melly dolgokért jö az Istennek [1 Kór. 6:9. Gal. 5:21.]haragja az engedetlen fiakra.

Kol. 3.7

Mellyekben tiis jártok vala régenten, mikoron azokban élnétek.

Luther Biblia:

Kol 3,1

Seid ihr nun [Kap 2,12] mit Christus auferstanden, so sucht, was droben ist, wo Christus ist, sitzend zur Rechten Gottes.

Kol 3,2

[Mt 6,33] Trachtet nach dem, was droben ist, nicht nach dem, was auf Erden ist.

Kol 3,3

Denn [Röm 6,2] ihr seid gestorben, und euer Leben ist verborgen mit Christus in Gott.

Kol 3,4

Wenn aber Christus, euer Leben, sich offenbaren wird, dann werdet ihr auch offenbar werden mit ihm [1. Kor 15,43] in Herrlichkeit.

Kol 3,5

So tötet nun die Glieder, die auf Erden sind, Unzucht, Unreinheit, schändliche Leidenschaft, böse Begierde und die Habsucht, die Götzendienst ist. [Eph 5,3]

Kol 3,6

Um solcher Dinge willen kommt der Zorn Gottes über die Kinder des Ungehorsams. [Eph 5,6]

Kol 3,7

In dem allen seid auch ihr einst gewandelt, als ihr noch darin lebtet.

King James:

Col. 3,1

If ye then be risen with Christ, seek those things which are above, where Christ sitteth on the right hand of God.

Col. 3,2

Set your affection on things above, not on things on the earth.

Col. 3,3

For ye are dead, and your life is hid with Christ in God.

Col. 3,4

When Christ, who is our life, shall appear, then shall ye also appear with him in glory.

Col. 3,5

Mortify therefore your members which are upon the earth; fornication, uncleanness, inordinate affection, evil concupiscence, and covetousness, which is idolatry:

Col. 3,6

For which things„ sake the wrath of God cometh on the children of disobedience:

Col. 3,7

In the which ye also walked some time, when ye lived in them.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Col 3,1

Du moment donc que vous ętes ressuscités avec le Christ, recherchez les choses d'en haut, là où se trouve le Christ, assis à la droite de Dieu.

Col 3,2

Songez aux choses d'en haut, non à celles de la terre.

Col 3,3

Car vous ętes morts, et votre vie est désormais cachée avec le Christ en Dieu:

Col 3,4

quand le Christ sera manifesté, lui qui est votre vie, alors vous aussi vous serez manifestés avec lui pleins de gloire.

Col 3,5

Mortifiez donc vos membres terrestres: fornication, impureté, passion coupable, mauvais désirs, et la cupidité, qui est une idolâtrie;

Col 3,6

voilà ce qui attire la colère divine sur ceux qui résistent.

Col 3,7

Vous-męmes, vous vous conduisiez naguère de la sorte, quand vous viviez parmi eux.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Robertson, Intellectuals, 149. old.

F. B. Hole, Paul’s Epistles, 105. old.

Lásd: 2,12!

Törekedni: a ‘phronein’ ige gyakran szerepel Pálnál, amikor a keresztyén életre vonatkozó intelmeket veszi sorra (Rm 12,3.16; 15,5; 14,6; 2Kor 13,11; Fil 1,7; 2,5; 3,19). Az ige tulajdonképpen az ember gondolkodó tevékenységére utal. A keresztyén embernek át kell gondolnia az evangélium igazságát (Gal 5,10; Fil 3,15), de az annak megfelelő magatartást is. A gondolati elem tehát hangsúlyos az igében. Rávilágít arra, hogy Isten nem vakhitet és vakengedelmességet kíván, hanem felszólít akaratának alkotó elfogadására és követésére a mi sajátos élethelyzetünkben. A ‘phronein’ ige megértéséhez még azt is tudnunk kell, hogy az nem a hűvös, tárgyilagos gondolkodást, hanem az egy célra tekintő és arra szerveződő gondolkodást, tulajdonképpen egész beállítottságunkat fejezi ki. Pál ugyanis az embert elsősorban akarati lénynek tekinti, s csak másodsorban gondolkodó lénynek. Így is fordíthatnánk a szót: ‘fordítsatok gondot rá, törődjetek vele’.

Megjelenik: annyi, mint Isten által kinyilatkoztatni. Fordításomat a magyar ‘jelenés’ szó értelmében kell venni.

Meghökkentő felszólítás. Miért éppen a tagjainkat kell megölni, és miért éppen a földieket? Talán vannak mennyei tagjaink is, és ezért valami gnosztikus elképzelést kell a kifejezés mögött sejtenünk? A fogalmazás meglehetősen zavarba hozza az írásmagyarázókat. Masson szellemes megoldást javasol: Tekintsük a ‘tagok’ szóalakot megszólításnak, és akkor az apostol intelme így hangoznék: Öljétek meg, ti tagok, … mármint Krisztus testének tagjai … stb. Az összefüggés a javaslat minden szellemessége ellenére sem támasztja alá ezt a fordítási módot (Lásd: 3,2!). Tovább visz minket az a zsidó elképzelés, hogy a különféle bűnök a test különböző tagjaiban székelnek (vö.: Mk 9,43—48). — A szöveg értelme, mint a levél egyéb fordítási nehézséget okozó helyein (1,24 stb.), a tévtanítókkal vívott polémia felől közelíthető meg.

Földieket: Egyértelmű utalás 3,2-re. Itt derül ki, hogy miben nyilvánul meg az igazi ‘földhözragadtságunk’.

Feltűnő, hogy a bűnök és az erények ötösével kerülnek egymás mellé. Bornkamm ezt iráni (perzsa) hatással magyarázza. Lehetséges, hogy az ötös számban az öt ‘elem’-re való tekintettel alakult ki? A különböző bűnök felsorolása az Újszövetségben bizonyos állandóságot mutat: Rm 1,18—32; 13,11—13; 1Kor 5,10—11; 6,9; 1Thess 4,6; Gal 5,21; 1Pt 4,15—17; Jel 21,7 stb. Úgy látszik, hogy az ún. ‘bűnkatalógus’-ok a közös egyházi hagyományanyag részét képezték. — Az itt felsorolt bűnök jellemzik a zsidó ember szemszögéből a pogány életmódot. Az első négy bűn a nemi élet területén elkövetett különféle bűnöket nevezi meg. A nemi élet féktelensége és a bálványimádás valóban éles határvonalat húzott zsidó és pogány életmód közé.

A gyalázkodást a szátokból: A ‘szátokból’ körülírás mind az öt felsorolt bűnre vonatkozik. A nyelv bűneiről van ugyanis szó.

Levetkőzés-felöltözés: a misztériumvallások kedvelt szakkifejezései. Lásd: 2,11-hez fűzött 9. szómagyarázatot!

Tevékenységeivel együtt: az eredeti szövegben olyan szó van, amely a test tagjainak különféle tevékenységét jelenti, és így a szó visszautal 3,5-re.

A Teremtő képmása: Vö.: 1,15!

Ismeret: A levélben fontos szerepet kapott: 1,9—10; 2,2.

Barbár: Kolossé fríg lakói közmondásosan műveletlennek számítottak, és ennélfogva le is nézték őket. ‘Mi, vagy ti találtátok ki azt a közmondást, hogy a frígiai embernek javára válik a botozás?’ — teszi fel a szónoki kérdést Cicero annak a Flaccusnak érdekében mondott védőbeszédében, akit éppen Ázsia provincia kiuzsorázásával és lakosaival való kegyetlenkedéssel vádoltak.

Szkíta: A Volga-környéki sztyeppéken élő, az ókori ember szemével nézve, a világ peremén legmélyebb barbárságban tengődő nép.

Lohse, 133-135. old.: A téma tárgyalása rendkívül kifejező.

Például Abbott, 228. old.

Lohse, 133. old.

H. L. Goudge, The Pastoral Teaching of St. Paul (Edward Arnold, 1913.)

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Kol 3,1-7. - Feltörekvő élet - Szentháromság u. 16.

Tamás Szakács

2005-09-08T11:35:33