From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Thursday, August 04, 2005 11:00 AM

Subject: Fil 3,7-14. - Egycélú ember - Krisztusban - Szentháromság u. 11.

Kedves ‘Célra tartók’!

Egy kis ‘célzóvíz’ a vasárnapi igehirdetéshez. Jó lövészetet! ;‑)

Vázlatkísérlet:

Egycélú ember — Krisztusban

Kár és szemét

Krisztust megnyerni

A feltámadás erejének ismerete

Célra törve

A vázlathoz:

Hány célod van? És mit gondolsz, hány célt lehet bevinni a mennybe? Pál arra segít rá minket, hogy észrevegyük: az üdvösség szempontjából semmi más cél és törekvés nem lehetséges, csakis Krisztus, az Ő ismerete: részesedés az Ő halálában, részesedés az Ő feltámadásában. Ha ennél az egynél több célod van, akkor célt tévesztett ember vagy. Ha nem tudsz magadtól kárnak és szemétnek, trágyának ítélni minden mást, akkor bizony az utolsó napon vallasz szégyent, és kerül egész életed a trágyadombra! Még most van idő korrigálni, és ráfeszülni erre az egyetlen célra, Krisztus elhívásának mennyei jutalmára!

Kár és szemét

Nézők sokasága ül a TV előtt, hogy az éppen aktuális talk‑ vagy valóságshow műsorát megtekintsék. Egész nap abban a feszültségben élnek, mi is lesz a következő lépés, a következő műsorban. Ezzel van tele a budapesti tömegközlekedés, ez áraszt el a bulvársajtóból. Rajonganak érte az emberek — legfőképpen a fiatalok, de idősek is. Nagy ritkán előfordul, hogy éppen látok egy ilyen műsort vagy annak részletét. Ilyenkor igen könnyű megérteni Pál szavait: mindez csak szemét — szó szerint trágya. Ilyen moslékkal etetik és butítják a népet — pl. az egyik talkshaw másról se szól, mint arról, hogyan álljunk bosszút valakin, aki esetleg valóban vétett ellenünk, de sokszor épp fordítva, a bosszúálló volt a vétkes... Ez esetben tehát elég könnyű megérteni az apostoli szót. Azonban ha Bach zenei tehetségére, Ady költészetére, Gaudy építészetére és hasonlókra gondolunk, akkor már megdöbbenhetünk: hát ez is kár és szemét? Igen! Mert mire is mondja Pál ezt? Korábbi életére. Na de ő nem volt utcanő, nem volt vámszedő, nem kicsapongó életet élt, se gyilkos, tolvaj vagy báriféle bűnöző nem volt. Igen tekintélyes ember volt, rabbi, farizeus! Mégis azt mondja ezen életszakaszára: mindez csupán kár és szemét, trágyadomb.

Krisztust megnyerni

Nem leértékelni akarja Pál a művészeteket, a vallásos kegyességet, vagy bármi más értéket. Csupán helyes megvilágításba helyezi. Ha valaki egész életében csak félhomályban élt, az megtanult alkalmazkodni mindehhez — megtanulta, hogy ha egy papír van előtte, akkor a fényviszonyoknak megfelelően lássa. Bár a sötétben még a fehér is szürke, azonban mindig is ezt látta csak, így ezt nevezi fehérnek. Amikor azonban egy napon egyszer csak kilép a félhomályból, szembesülnie kell, hogy amit eddig fehérnek hitt, az bizony igen sötét szürke csupán. Így döbbent rá Pál is, hogy korábbi életének minden nagyszerű értéke valójában milyen sötét is. Ha éjszaka zseblámpával járunk, elégedettek vagyunk, hogy nem kell sötétben botorkálnunk, mert meg tudjuk világítani az utat. Kapcsoljuk csak be nappal a zseblámpánkat — azonnal megtudjuk, milyen sötét is van fényénél, hiszen nappali világosságban észre sem vesszük hatását! Így döbbent rá az apostol, hogy addigi élete csupán ilyen zseblámpánál botorkálás volt. Krisztus fényénél azonban mindez már csupán sötétség, kár és szemét.

A feltámadás erejének ismerete

Megismerte ugyanis az igazságot. Azt, hogy minden addigi törvénytisztelete — a törvényért való rajongása, ahogyan ő maga fogalmaz egy helyen — semmit nem ér, mert „nincsen saját igazságom a törvény alapján” (9.) A damaszkuszi út óta, Krisztus vakító világosságának megismerése óta tudja, hogy nincs semmi, amit korábbi életéből érdemes megtartani. Rátekint ezekre, és nemes egyszerűséggel kárnak és szemétnek nevezi. Pedig emberi oldalról igen dicséretes ez a trágyadomb. Csakhogy most már azt is tudja, hogy Krisztus nélkül ezek mit sem érnek. Sőt, nemcsak értéktelen kacat, hanem egyenesen káros, mert Krisztus nélkül minden, még farizeusi buzgalma, kiváló törvényismerete is csak kárhozatra vonta. Lehet gyűjteni üveggyöngyöket, mint a gyerekek, és féltve őrizni kincseinket. Azonban amikor valódi drágakövet kapunk, eldobjuk a kacatot. Így járt Saul is. Krisztus feltámadását megismerve nem kellett többé már más, csak a feltámadás ereje, amely az üdvösség egyedüli lehetősége.

Célra törve

Saul bevallja magáról, hogy célt tévesztett ember. Pál pedig arról áradozik, hogy célba ért ember. Nem úgy érti, hogy ebben az életben már ne volna dolga — ebben az értelemben azt mondja: „Nem mintha már elértem volna mindezt, vagy már célnál volnék” (12.) Abban az értelemben célba ért ember, hogy „ami mögöttem van, azt elfelejtve, ami pedig előttem van, annak nekifeszülve futok egyenest a cél felé, Isten mennyei elhívásának a Krisztus Jézusban adott jutalmáért.” (14.) Ha tehát arra tekint, hogy Krisztus megragadta őt a damaszkuszi úton, akkor azt látja, hogy elnyerte Urától a célt. Ugyanakkor e levélben is tévtanítókkal vitázik, ezért azok túlkapásait azonnal korrigálni igyekszik, és azt mondja: ha teendőimre, e világban rám bízott feladatokra gondolok, akkor szó sem lehet arról, hogy célba értként tekintsek magamra; ekkor célratörő embernek tudom magamat, aki teljes erejével nekifeszül a szolgálatnak, az egyetlen célnak, Krisztus feltámadása ismeretének és erejének. Élete erre az egy célra koncentrál, a hatalmas kincs mellett minden más csak kár és szemét...

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Kicsit más, hiszen Pál a maga vallásosságát, kegyességét kellett szemétbe dobja, de azért valamennyire talán hasonlítható ez ahhoz is, hogy számomra a fizika — nem mint tudomány, nem mint emberi érték, hanem mint ‘foglalkozási életcél’ — vált ilyenné… Miért nem lettem fizikus, hanem lelkész? Hát nagyjából azért, amiért Pál sem lett zsidó rabbi, hanem keresztyén misszionárius. [Ha már Pál dicsekszik zsidó múltjával, hogy aztán sutba vághassa az egészet, talán nekem is szabad a magam kukájára utalnom… ;‑)]

Lett‑e már végre kár és szemét (trágya) mindabból, amit életedben elértél?

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt régebbi igehirdetések ötvözete. Egy hajdani helyettesítés, egy ráépülő későbbi, kicsit bővített bibliaórai anyag, és egy másik igehirdetés, amelyben a korábbi elemekből is merítettem. Így hát az ismétlések elkerülése végett összefésültem őket. Bár ez az ötvözet jelenlegi formájában elég öszvér megoldás, a benne levő gondolatok, mint elemek talán mégis hasznosak lehetnek:

Kombináció:
Veresegyház—Gödöllő—Isaszeg, 2001. augusztus 26., Szentháromság u. 11.
Aszód Gyülekezeti Terem, 1999. május 19., Bibliaóra
Kisapostag—Dunaújváros, 1993. augusztus 22., Szentháromság u. 11. (Helyettesítés)

Kezdőének:	402	(326)

Liturgia:	9

Főének:	387

Záróének:	293	(116)

Lekció:	Lk 17,7-10.

Kárvallás Krisztusért / Kár és szemét	Fil 3,7-14.

Sorsanalízis

(Bibliaórán megtehető, hogy kicsit kitekintsünk, ne csak szigorú értelemben bibliai témákkal foglalkozzunk — hiszen kultúránkhoz, emberségünkhöz, és így keresztyénségünkhöz is hozzátartozik más is.) Hadd kezdjem tehát egy kis kitérővel. Freud, a pszichoanalízis atyjának nevét talán mindenki ismeri — sokkal ismeretlenebb Szondi Lipót, a sorsanalízis atyja. Pedig nagyon érdekes — még akkor is, ha keresztyén szemmel csak erős fenntartásokkal fogadható el. Elméletének egyik sarkalatos példája Mózes (Káin, a törvényszegő; Mózes a törvényalkotó c. művei) — de lehetne Pál is! Hogyan lesz a gyilkosból törvényadó? Hogyan lesz a keresztyének ádáz gyilkosából apostol? A pszichológia tulajdonképpen nem képes rá megfogható választ adni — legalábbis, ha Istent kihagyja a számításból. Nem egyszerűen arról van szó, hogy a gyilkosban ébredő lelkiismeret hozza azt a változást, amihez előbb szükség volt a gyilkosságra. Nem, mert ilyen változást ember képtelen előidézni — nézzünk csak a szívekbe a rendszerváltás óra! Csak az Istennel való találkozás hozhat ilyen totális fordulatot.

Pál értékes előélete

Abban a korban a zsidók szemében Pál a legértékesebb életet élte: Gamáliél lábainál a törvényt tanulhatta, a nép krémjéhez tartozott: farizeus volt. Életét arra szánta, hogy megtartsa a törvényt, hogy Istent szeresse teljes szívéből, teljes lelkéből és teljes elméjéből. Ennek érdekében szigorú, nehéz és kemény életet élt. Isten iránti buzgalmában mindent elkövetett, hogy ne csak ő, hanem mások is a törvény szerint éljenek. Éppen ezért tűzzel vassal üldözte azokat az eretnekeket, akik azt merészelték állítani, hogy az a megfeszített bujtogató és zavarkeltő a Messiás, aki érvénytelenné tette a törvényt; akik azt állítják, hogy a Názáreti nem más, mint Isten Fia, meg hogy feltámadt a halálból. Hiszen ezek az emberek mesterükhöz hasonlóan istenkáromlók, a törvény tudatos megszegői, akik méltók a halálra. Ott is volt István megkövezésénél, sőt, még az a megtiszteltetés is érte, hogy a tanúk ruháit őrizhette. Ezt követően pedig akit csak tudott, elhurcolt az eretnekek közül, és börtönbe vetette őket.

Bár Pál ekkor még fiatal volt, mégis, már igen sokra vitte; nyilvánvaló volt, hogy nagy karrier áll előtte, minden zsidó megirigyelhette volna tudásáért, buzgalmáért.

Előny

Előző héten a dicsekvés lehetetlenségéről volt szó. Felolvasott szakaszunk előtt látszólag Pál is dicsekszik: demonstrálja, hogy bőven lenne mivel neki is. Tökéletes ajánlólevele van, bármelyik gyülekezet kapva kaphatna azon, hogy lelkészének válassza: 8. napos körülmetélés és teljes héber felmenők Ábrahámig (azaz Pál a ‘legizraelitább’!), benjámini származás (első király törzse, Betlehem!), farizeusi tökéletesség, feddhetetlen vallási élet.

Pál azért beszél sokat magáról e levélben, mert szoros szeretetszálak fűzik a filippibeliekhez. (Első európai missziója, miután álmában a macedón férfi révén Isten odahívta.) Bizonyára kis gyülekezetről van szó, ahol mindenkit személyesen ismer — a lelkészek általában csak töredékesen ismerik a padokban ülőket, ő sokkal szorosabb kapcsolatban volt velük. Különösen is így van ez most velem, új gyülekezetben, ahol még csak néhányakat ismerek személyesen. Egy apostol, egy misszionárius, egy lelkész számára fontos, hogy amennyire lehet, ismerje azokat, akinek az evangéliumot hirdeti. Az apostol azért is hoz fel személyes példákat, mert számára az evangélium nem teológiai tételek gyűjteménye, hanem egész életét átitató valóság.

Fordulat

Ám a damaszkuszi úton rá kellett döbbennie, hogy nem egyszerűen a keresztyéneket üldözi, hanem Jézust magát. Rá kellett döbbennie, hogy Jézus igenis az Isten Fia, és így magát Istent üldözi — akiről addig azt gondolta, hogy szolgálja, most kiderült, hogy valójában üldözi!

Átéltél már testvérem ehhez hasonló rádöbbenést? Egy szülő zokogva lép be a lelkészi hivatalba: egyetlen gyermeke öngyilkos lett. „Pedig én mindennél jobban szerettem! Mindent megadtam, elhalmoztam minden jóval, semmiben nem szenvedett hiányt, szükséget! Hogy tehetett ilyet?” Igen, épp ez volt a hiba: a szülői szeretet nem azt jelenti, hogy mindent megenged, hogy mindent megad a gyereknek! Ez az asszony nem jól szerette leányát, valójában nem gyermekét szerette! Adja Isten, hogy nekünk ne ilyen katasztrófák kelljenek életünkbe ahhoz, hogy megértsük: hogyan is kell szeretni, hogyan is kell Istent szeretni teljes szívből, teljes lélekből és teljes elméből. Adja Isten, hogy ne kelljen tragédia ahhoz, hogy ráébredjünk a helyes értékrendre!

A helyes értékrend

Pál meglátva a helyes értékrendet, kárnak ítél mindent, amit addig a legnagyobbnak látott. A nyereségből szemét lett — Krisztusért. Mert megértette, hogy Krisztus Jézus ismerete olyan páratlan gazdagságot jelent, amihez viszonyítva minden más értéktelen kacat. Inkább hagyja veszni egész addigi életét, csakhogy Krisztust megnyerje.

A szemét

„Őérte kárba veszni hagytam, és szemétnek ítélek mindent, hogy Krisztust megnyerjem.” Pál hátat fordított mindennek, hogy Krisztust elnyerje. Tehát mindent, ami Krisztustól elvonná, szemétnek ítélt, és csak azt tartja értéknek, ami Krisztushoz vezet. Így hát otthagyta farizeusi kegyességét, önigazságát, azt a tévhitét, hogy a törvény cselekedetei révén megállhat Isten előtt. Most már tudja, hogy ez lehetetlen, ezért kárnak ítéli mindazt, amit erről tanult, amit ennek hitében cselekedett. Megértette, hogy Isten előtt megállni csak Krisztussal lehet, a Belé vetett hit által.

Mindent szemétnek tart már és eldob, ami ettől elvonja — viszont mindenhez ragaszkodik, ami ez irányba segíti. Hisz jól tudjuk róla, hogy megtérése után farizeusi tanulmányaiból származó tudását arra használta fel, hogy Krisztust szolgálja vele, akár úgy, hogy a zsidóknak bebizonyítsa, hogy Jézus a Krisztus, az Isten Fia, a várt Messiás, akár úgy, hogy megmutassa a pogányoknak: hite nem tudatlanságból ered, nagyon is ismeri a világot, ismeri más népek vallását is. Hiszen különben nem hiteles. Mint ahogy én is hiába bizonygatnám, hogy a fizika itt meg ott téved, emitt meg amott hiányos, ezért és azért megalapozatlan, ha nem tanultam volna fizikát, senkit sem tudnék meggyőzni az igazamról. Mint ahogy egy laikus is hiába mondaná az autószerelőnek, mi a kocsi hibája.

Kár és ganaj

Múlt héten csak semmi volt a tett és a vele való dicsekvés — most Pál nagyon éles szavakat használ: egyenesen trágyának, ürüléknek nevezi! Formájától függetlenül is félelmetes, amit Pál mond. Hát érdemes, sőt, szabad egyáltalán ennyi mindent eldobni magunktól? Érdemes lemondani a hétvége nyújtotta lehetőségekről, hogy istentiszteletre jöjjünk? Érdemes napokig küzdeni egy igeszakasszal, és szombat éjjel sokáig készülni egy vasárnapi igehirdetésre? Érdemes figyelmen kívül hagynunk minden eredményünket, amit eddig elértünk? Hiszen Pálnak is milyen nagyszerű háttere van! Ő azonban alig, hogy felmutatta, azonnal fogja és összetépi ezt az ajánlólevelet — persze csak jelképesen, hiszen rabbinizmusát megőrzi továbbra is, csak most már Krisztus szolgálatába állítja. Enyhe kifejezés az eredetihez képest: értéktelen kacatnak, szemétnek nevezi.

Gimnáziumi osztályfőnököm bolondnak nevezett, mikor már eldőlt, hogy teológiára megyek, hogy lelkész leszek. Bolondnak nevezett, mert otthagytam azt a karriert, ami fizikusként várt volna rám. Hiszen barátomban az ország egyik legtehetségesebb fizikusát tarthatom mesteremnek — mint Pál is az egyik legismertebb farizeus, Gamáliél tanítványa volt. Barátommal közösen dolgozva már egyetemista koromban nemzetközi konferenciákra jártunk, közös cikkeink jelentek meg nemzetközi szakfolyóiratokban — ami tényleg nem gyakori. Valóban bolondság volt otthagyni ezt a karriert…

De „Isten bolondsága bölcsebb az emberek bölcsességénél.” (1Kor 1,25.) Ha Isten hív, nem tehetünk mást, követnünk kell Őt, akár még akkor is, ha ez 180 fokos fordulatot követel. Nála megváltoznak az értékrendek. Ha a kereskedő rátalál egy értékes igazgyöngyre, eladja mindenét, hogy megvehesse. Ha valaki rátalál Jézus Krisztusra, akkor akár mindent felad, ha szükséges — csakhogy Jézus Krisztust elnyerhesse.

Feltámadás és szenvedés

Tudunk‑e mindent szemétnek tartani, ami Krisztustól elvon? Tudunk‑e mindent nélkülözni annak érdekében, hogy megismerjük Krisztust és feltámadása erejét, hogy valamiképpen eljussunk a halottak feltámadására?

Pál felhívja arra is a figyelmet: Krisztust követni nem egy rózsaszín szirupos keresztyénséget jelent, hanem bizony szenvedést is! „Hogy megismerjem őt és feltámadása erejét, valamint a szenvedéseiben való részesedést, hasonlóvá lévén az ő halálához.” Máshol egyenesen azt írja: „Testem elszenvedi mindazt, ami a Krisztus gyötrelmeiből még hátravan.” (Kol 1,24.) Jól tudjuk Pálról, mennyit szenvedett az evangéliumért, nélkülözött, éhezett, megverték, megkövezték, börtönbe vetették, és a hagyomány szerint végül ki is végezték. Készüljünk fel még időben: aki hisz, azt Sátán erősen megostromolja, mindent elkövet, hogy eltérítse hitétől — akár úgy, hogy szenvedéseket zúdít rá, akár úgy, hogy életét veszélyezteti. Nehéz időkben egyetlen támaszunk lehet: Mindezt elviselni, csakhogy eljussunk az örökéletre.

A célnál?

Pál tudja, hogy a célt még nem érte el: még emlékszik a próféta szavára, amikor Isten üzenetét közvetítette: „Ne a régi dolgokat emlegessétek, ne a múltakon tűnődjetek! Mert én újat cselekszem, most kezd kibontakozni, majd meglátjátok!” (Ézs 43.18‑19)

Megragadtatva

Ne gondoljuk, hogy Pál valami negatívumról számol be, amikor kárról és szemétről beszél! Sokkal inkább ott a nagy lehetőség abban, hogy szemétdombra hányja ajánlólevelét: tabula rasa! Krisztusban ugyanis minden más értéket kap, és mindenki megújulhat, újat kezdhet — mi is nekifeszülhetünk Pállal, hogy megragadjuk, ha nem is Isten lábát, de Krisztus Golgotán átszegezett kezét. Pál életének mozgatórugója ugyanis az az egész életét átformáló esemény, hogy megragadta Krisztus. Minden ebből fakad! Nem belőle, nem erőfeszítéseiből, tetteiből, hanem megragadottságából.

A keresztyénségben nincs perfekcionizmus; ha valaki, hát Pál gondolhatta volna magáról, hogy már révbe ért és tökéletességre jutott — 30 év intenzív missziói munkával a háta mögött! Ám épp ő hangsúlyozza, hogy „Nem mintha már elértem volna mindezt, vagy már célnál/tökéletes volnék, de igyekszem” (12.) Egész életre szóló feladat, hogy a hátunk mögötti eredményeinket feledve teljes erővel nekifeszüljünk az előttünk levő feladatoknak. Pálnál ugyanis a megszentelődés nem pozitív folyamat, melyben egyre tökéletesebbek, egyre nagyobbak leszünk, hanem negatív folyamat, melyben egyre jobban megismerjük magunkat, és így tökéletlenségünknek is egyre jobban tudatára ébredhetünk. (Cserháti: A filippibeliekhez írt levél) Minél inkább igyekszünk Isten akarata szerint élni, annál inkább észrevesszük, mennyire nem megy — egyre finomabb érzékkel ismerjük fel erőfeszítésünk, teljesítményünk kár és szemét voltát…

A keresztyén/gyülekezeti élet nem ott kezdődik, ahol szolgálatba állva értékes tevékenységbe fogunk és azon fáradozunk, hogy a gyülekezeti szolgálatnak nekifeszüljünk — hanem ahol mindezt (is) szemétnek értékeljük, nem törődünk vele, hanem az előttünk levőnek feszülünk neki; nem érték‑ és éremteremtés céljából, hanem egyszerűen mert megragadott Krisztus! Lehet, hogy a gyülekezet szolgálatában már sok mindent tettünk eddig a múltban is és reménység szerint a későbbiekben is. (Dologi és lelki téren egyaránt — pl. adakozás, ügyintézés, szervezés, rendrakás, beteglátogatás, hittanóra, gyermekmunka, stb.) Ez mind nagyon szép és becsülendő, de Krisztus ismeretének mindent felülmúló gazdagságához képest csak kidobandó szemét…

Mai szakaszunkban Pál óv attól is, hogy azt képzeljük magunkról: elég elnyerni Krisztus váltságának ajándékát, és akkor máris célba értünk. Pál óv a tökéletes keresztyénektől. Óv attól, hogy tespedten üljünk babérjainkon, azt mondva, hogy Krisztus már megváltott minket, ez épp elég. Jól tudja, hogy megtérésével nem megérkezett a célhoz, hanem elindult az úton; jól tudja, hogy egész életünkben úton vagyunk, és csak a halál kapuján belépve érjük el a célt. Pedig ha valaki, hát ő elmondhatná, hogy már sok mindent tett Krisztusért, van mit Isten elé vinnie. Ő mégis azt mondja: amit eddig tettem Krisztus ügyéért, az nem számít: ami mögöttem van, azt elfelejtem — ellenben ami még előttem van, annak teljes erővel nekifeszülök, mert most már csak az számít.

Tudja, hogy Isten mindig a jövő felé fordul, nem a múlt érdekli! Nem érdekli, milyen kegyes, milyen hívő voltam eddig, mennyi jót vagy rosszat tettem a mai napig. Hiszen még ha mindent jól csináltunk is, csak annyit mondhatunk: „Haszontalan szolgák vagyunk, azt tettük, ami kötelességünk volt.” (Lk 17,10.) Isten azt akarja, hogy most engedelmeskedjünk neki, akár ha ezt tesszük évek óta is! Azt akarja, hogy ebben a pillanatban legyünk az Övé! Most, itt az istentisztelet alatt, ebben a másodpercben. Azt akarja, hogy mindig előre nézzünk, és igyekezzünk teljes erőbedobással futni célegyenest. Hiszen ha atléták földi jutalmakért hajlandók mindent bevetve futni evilági versenypályán, hát hogyne törnénk mi is az élet versenypályáján az örök élet mennyei jutalma felé?!

Ámen

Imádkozzunk!

Mennyei Atyánk! Köszönjük Neked azt a mérhetetlen ajándékot, melyet Jézus Krisztusban adtál nekünk. Köszönjük, hogy ez az ajándékod olyan nagy, hogy hozzá mérve minden más értéktelen, kár és szemét. Hálát adunk Neked, hogy kegyelmed által megismerhetjük szeretetedet, melyet Fiadban nyilatkoztattál ki. Add, hogy ebben az ismeretben növekedhessünk napról napra, hogy eljuthassunk a halottak közül való feltámadásra. Óvj meg minket attól, hogy azt képzeljük, már elértük a célt, hogy már tökéletes keresztyének vagyunk! Te mutasd meg mindig, miben kell még változnunk! Segíts meg minket, hogy el tudjuk felejteni a mögöttünk levőket, és kérünk, adj erőt, amellyel nekifeszülhetünk az előttünk levőknek. Kérünk Téged, Szentlelked által ébreszd, erősítsd bennünk az igaz hitet, melyben örök életünk záloga nyugszik. Add, hogy szüntelenül Rád tudjunk figyelni, akaratodnak engedelmeskedjünk. Add meg kegyelmedből, hogy életünket Benned élhessük!

Ámen

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Fil 3,8-9.

Az ószövetségi törvény egyoldalú értékelésére gondol, ami általános volt a farizeusi szektában. Amiben azok a vallási nagyságot látták, azt az apostol hátránynak tekinti, hiszen mint előítélet, akadályozza az embereket az evangélium helyes értelmezésében. Az apostol tehát nem az élet természetes értékeit becsüli le.

Fil 3,12.

A keresztény élet mindvégig megmarad az eszmény követésének. Amíg birkózunk emberi gyengeségünkkel, nem mondhatjuk, hogy megvalósítottuk feladatunkat.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Fil 3,7

De a zsidó vallást, melyből előbb nyereséget reméltem, t. i. ideigvaló előnyöket és megigazúlást Isten előtt, miután kereszténynyé lettem, Krisztusért károsnak találtam.

Fil 3,8

nemcsak az egész zsidóságot (5. 6. v.), hanem minden egyebet is, u. m. a javakat, örömeket, tisztességet, dicsőséget, és mindazt, mit a világ szeret és csodál.

Fil 3,8

azaz: mivel Jézus Krisztus tanitása, az, mit Jézus igér és ad, fölülhalad mindent, a mit a világ adhatna.

Fil 3,8

mindinkább átalakúljak olyanná, mint ő, s ez által mindig nagyobb reményt nyerjek, hogy vele meg is fogok dicsőittetni.

Fil 3,9

beléje oltva, mint a szőllővessző a tőbe (Rom. 6,5.).

Fil 3,9

Lásd a 8-ik jegyz.

Fil 3,9

Lásd Rom. 3,21–24.

Fil 3,11

A 10. és 11. vers előadja Jézus Krisztus élő hitének eredményét, úgy hogy értelme, összefüggésben a 8. és 9. verssel, ez: Én minden földi dolgot károsnak és megvetendőnek tartok, hogy élő hit által tökéletes kereszténynyé lehessek, úgy hogy Krisztust, az ő életét egyre tökéletesebben ismerni tanúljam, kínszenvedéseiben és halálában mindinkább részt vegyek, természeti, romlott hajlandóságaimnak mindinkább meghaljak, mindinkább új életre támadjak fel, s ez által mindegyre nagyobb reményt nyerjek, hogy egykor a test dicső feltámadásában némi részem legyen. Az apostol e szót használja ‘valamikép,’ mert az üdvözűltek testei nem mind egyenlően, hanem kisebb-nagyobb mértékben fognak megdicsőíttetni.

Fil 3,12

Távol vagyok a véleménytől, mintha már elértem volna a kitűzött czélt, t. i. hogy Krisztushoz életében úgy mint halálában hasonló lévén, megdicsőűljek és az örök boldogságot elnyerjem; hanem azon vagyok, hogy elérjem.

Fil 3,12

mire (t. i. a kitűzött czél elnyerésére) Jézus Krisztus bízott meg engem a damaskusi úton, és kegyelmével folytonosan gyámolít, mintegy kézen fogva tart (ar. sz. Ján. Ambr.).

Fil 3,13

a zsidóság és az egész világ.

Fil 3,13

a mennyei javak, az igazság, szentség, üdvözűlés, feltámadás után.

Fil 3,14

az örök üdvöt igyekszem elnyerni, mi nekünk jutalmunk, ha Istentől a kereszténységre nyert hivatásunknak kellőleg megfeleltünk.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Fil. 3,1–11. A zsidóskodás veszélye.

A 3:1 azt a benyomást kelti, mintha az apostol itt zárná e levelét. Annyira más a hangja a levélnek a 3. résztől, hogy többen más páli levelet láttak benne. De nem így van. A 3. rész a maga egészében egy nagy exkurzusnak tűnik, melyben Pál a misszió élet területén folyó harcának tapasztalatait foglalja össze (júdaizmus, perfekcionizmus, libertinizmus). Ezek a versek nem a gyülekezet konkrét helyzetéré utalnak, de olyan veszélyekről szólnak, melyek a gyülekezetet talán már holnap elérhetik. A gyülekezetet fenyegető veszélyek közül a legnagyobb a júdaizmus veszélye. A három jelző: ebek, gonosz munkások, körülmetélkedésből valók, erre a veszélyre utalnak.

Az eb keleten nem az ember hűséges kísérője, hanem egy ‘félvad’ állat, mely ide-oda kóborol ennivaló után. A zsidók szemében tisztátalan állat. Amikor Pál a tévtanítókat ebeknek nevezi, arra utal, hogy magukat törvényeskedésükkel tisztáknak tartják, pedig éppen törvényeskedésük teszi őket tisztátlanokká. Gonosz munkásoknak nevezi őket. Tisztátalan eszközökkel dolgoznak s így akarják gátolni az evangélium hirdetését. így nem építenek, hanem rombolnak.

A körülmetélkedéssel dicsekednek. De az Isten Krisztusban elhívott népe jól tudja, hogy ő a ‘körülmetélkedés’ népe: a hit rajta Isten szövetségi jegye.

Ez a szakasz a Gal 1:10–24 és az 1Tim 1:12–16 mellett Pál egyetlen életrajzi visszapillantása megtérésére, de az említett két helynél mélyebb és bensőségesebb. Kifejezi azt, hogy Pál megtérésében életének a legnagyobb fordulatát látta. A gyülekezet tanítása érdekében saját életét hozza fel példának. Meg volt mindene, amivel ellenfelei dicsekednek. Mégpedig a legnagyobb mértékben. Ő is bizodalmát a testbe helyezte. A szövetség jegyét a körülmetélkedést testében hordozza nyolc napos kora óta. Benjámin törzséből való, melyhez Jeruzsálem tartozott s melyből Izrael első királya származott. Beszéli ennek a népnek a nyelvét s nem hellénista zsidó. Farizeus a legjavából. A legszigorúbb vallási hagyományok ismerője, tisztelője, harcosa. Buzgóságát legjobban bizonyítja, hogy kérlelhetetlenül üldözte a Krisztus egyházát. Ami a törvény megtartását illeti, elmondhatta a gazdag ifjúval: Mindezeket megtartottam ifjúságomtól fogva. Feddhetetlen. Annyira, hogy emberi ítélkezés nem találhat benne kivetni valót sem kultikus, sem erkölcsi tekintetben. De mindent, amit eddig nyereségnek tartott, Krisztusért kárnak és szemétnek ítélte.

Nem arról beszél itt Pál, hogy más véleményre jutott, hogy mit jelent neki eddigi kegyességével ellentétben a Krisztus. Nem ezt mondja: eddig számomra nyereség volt, közönyössé, jelentéktelenné lett. Ezt mondja: szemétté lett. Annyira új, annyira dicsőséges lett számára a Jézusban megtalált kegyelem, hogy nemcsak földi értékek halványodtak el előtte, hanem legnagyobb belső nyeresége, amivel egy zsidó ember dicsekedhetett: a körülmetélkedés sakramentuma. Isten szövetséges népéhez való odatartozás, az egész kegyessége, melyen egyszer egész élete függött, szemétté lett.

Bűnbánatot tartani nem ezt jelenti: közönyösnek lenni azzal szemben, ami előbb voltam, amit becsültem, hanem iszonyodni tőle. Nem belátni: az előbbi semmit nem jelentett, hanem belátni, hogy rosszat jelentett. A farizeus Gamáliel nem lesz apostol, de Pál igen.

A vita Pál és ellenfelei között arról folyt, hogy mi ad a dicsekedésre okot. Pál ezt vallja: A keresztyén ember nem dicsekedhet ‘testben’. Dicsekedése ott kezdődik, ahol minden emberi dicsekedés végződik: Jézus Krisztusban. A valódi körülmetélkedés nem a test körülmetélése (Róm 2:28), hanem a szívnek lélekben való körülmetélése (Róm 2:29).

Pál szemétnek tartotta az eddigi életében a legdrágábbat, a legbecsesebbet. Mélységnek a magasságot, melyen állott, elveszett állapotnak a bizonyosságot, melyben élt, sötétségnek a világosságot, mellyel rendelkezett. Szemétnek farizeusi dicsőségét, melyben jósága ragyogott.

De Pál nemcsak múlt időben beszél: kárnak ítéltem, hanem jelenben is: kárnak ítélem. Megtérése nemcsak valamilyen mulandó hangulat, hanem egyszer s mindenkorra megtörtént változhatatlan történés. Jézus Krisztus ismeretének gazdagsága miatt ítélt mindent kárnak és szemétnek. Ez azt jelenti, hogy a kárnak ítélés oka nem benne van, hanem abban, akit megismert, aki által számára minden szemét lesz. Mivel Jézus lett életében a valóság, akiben a magas alacsonnyá, a rendíthetetlen ingadozóvá, a biztos bizonytalanná lett, mindent kárba veszni hagy, hogy Őt megnyerje. Ezzel kifejezi Pál azt, hogy életében nincs visszatérés. Az Őt megnyert ember nem térhet vissza nemcsak az előbbi gonoszsághoz, hanem előbbi ‘jóságá’-hoz sem, ez sem lehet ‘búvóhellyé’ Jézus mellett. Miért nem? Azért, mert ez esetben Krisztust nem nyerte meg. Ő csak akkor lehet nyereségem, ha mellette már semmi más nyereségem nincs.

Ezért ezt mondhatjuk: a Krisztusban vetett hit az emberi igazságba vetett hitetlenség. Ebben az igazságban látja az ember magát, mint elveszettet igaznak s magát ennek az igazságnak való átadásával vigasztalhatja. Perieram, nisi periissem (elvesznék, ha el nem vesztem volna) – mondja Kálvin. A hit látja meg, hogy Isten az elveszettért saját igazságával munkálkodik, mivel ez az igazság a Krisztus igazsága, az Istenből való igazság. ‘Hinni ezt jelenti: Istent és mindig csak Istent a saját igazságában, mint cselekvő személyt megragadni, magunkat neki átadva egyedül Őt dicsőíteni’ (Barth).

De Pál Krisztus ismeretének a gazdagságát még nem ragadta meg. A Kol 1:15–2:15-ben találhatjuk meg Krisztus megismerésének mindent felülmúló nagyságát. Ez az ismeret kimeríthetetlen, nem ‘tárgyi’, hanem személyes megismerés. Soha nem mondhatjuk, hogy eleget bírunk belőle. Krisztus megismerése elsőrendűn feltámadása erejének megismerésében lesz nyilvánvalóvá. Nem egy ‘tant’ akar Pál Krisztusról megismerni, hanem Őt saját magát. Krisztus feltámadásának erejével van munkában ebben a világban. Ahol az emberek testben (ApCsel 3:16), vagy lélekben megújulnak, ahol a sötétség hatalma a világosság elől kitér, ahol valaki élő hitre jut, ott Krisztus feltámadásának ereje van munkában (Ef 1:19; 2:2; 5:6; Kol 2:12). Pál nem fáradt bele, hogy ezt az erőt mindjobban megismerje. Mivel ebből az ismeretből nem akar kiesni, azért kell mindent kárnak és szemétnek tartania.

Amit ettől a megismeréstől vár, nem valami felemeltetés, vagy megdicsőülés, hanem a Krisztus szenvedésében való részesülés, az Ő halálához való hasonlóvá létel. A feltámadás ereje azért erős Pálban, mert képes arra, hogy Krisztus szégyenét magára vegye. ‘A szemétnek tartás nem egy misztikus megüresedés, amely után a beteljesedés, a célhoz érés élvezése következnék’ (Barth). A feltámadás ereje az apostol halálát munkálja, egy olyan életre pecsételi el, melynek ismertető jegye a szenvedés, alakító hatalma a halál.

A Krisztus halálához való hasonlóvá létel Pál számára nem szerencsétlenséget jelentett, melyet szeretett volna elhárítani, hanem életének a célját. Krisztusért vállalta a megvetett, és szorongatott életet, érte mindent elveszített: népét szépnek ígérkező jövendőjét. De ugyanakkor átélte Krisztus drága ígéretét: Aki elveszti az ő életét én érettem, megtalálja azt (Mt 16:25).

Fil. 3,12–16. A tökéletesség igazi értelme.

Az előző szakaszban Pál leírta megtérését, most a gyülekezet elé akarja tárni: milyen a megtért ember élete? Hasonlít egy versenyfutóhoz, aki célegyenest tör a cél felé (1Thessz 5:15; 1Kor 9:14; 1Tim 6:11; 2Tim 4:7). Ez a kép a legszorosabban összefügg Pálnak Isten igazságáért vívott harcával.

Hogy Pál versenypályán fut, nem szükséges a filippibelieknek mondania. Ebben a tekintetben nem áll a júdaisták mögött. De futását nem szeretné másokéval összehasonlítani. Nem azért, mert többet tart róla hanem azért, mert kevesebbet tart róla, mint mások. Aki a törvényből igazul meg és bizonyosságát magára építi, szükségképpen kívánja, hogy nála a tökéletesség jeleit felfedezzék. Nem tökéletes volta aggodalmat, zúgolódást, kételkedést okoz neki. Jutalma attól függ, amit maga cselekszik.

Mivel a hívő ember igazságát a Krisztusban vetett hitben helyezi, abba a kísértésbe eshet, hogy nem kell neki semmi különöset tennie, hiszen a hitben neki minden megadatott. Erre a vélekedésre is nemet mond Pál. Az a tény, hogy Krisztus Pál igazsága, elvesz tőle minden kételkedést és aggodalmat, de nem veszi el tőle a szolgálatot, az előtte levő cél iránti odaadást. Mivel meg van szabadítva a törvény által való megigazulás nyugtalanságától, nem meggyengítve, hanem megerősítve érzi magát az Ura iránti szolgálatra.

Amikor Pál arról szól, hogy a célt még nem érte el, nem bűntudata miatt szól, mivel bűnös voltának az érzése megtiltana neki minden gőgöt. Gyakran magyarázták így ezt a helyet. Nem lefelé néz arra, mit vétett, hanem felfelé néz arra az Úrra, aki kegyelembe fogadta és akinek hálából szolgálatra van kötelezve. Futásának oka nem nyomorúsága, hanem az, hogy látja Jézusban még mennyi minden nyerhető és található meg. Nem a saját ereje lendíti előre a cél felé, hanem Krisztus, akinek ereje megragadta (katelémphthén). Azért tud hitben mellette megmaradni, mert ez az erő tartja. A keresztyén ember tökéletessége a cél felé való futásban áll.

Nem mondom, hogy már elértem… A keresztyén ember soha nincs annak a tudatában, hogy a célt elérte, mert csak futó és nem a javaival rendelkező ‘birtokos’.

Vannak a gyülekezetben keresztyének, akiknek talán nehéz magukat a Pál által megmutatott mintaképhez tartani. Pál nem is teszi ezt kötelezővé. Amit az atyafiak az Úrban már eddig kaptak, azt tartsák meg, abban maradjanak meg. A fő, hogy mindnyájan ugyanannak az elhívásnak engedelmeskedjenek és ugyanazon cél felé tartsanak.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„6. VESZEDELMEK, KÍSÉRTÉSEK (3,2—19)

A 3. fejezet második versétől kezdve a hang hirtelen megváltozik. Olyan lesz, mint a galáciabeliekhez írt levélben és a 2Kor 10—12-ben. Olyan hang ez, amilyet a kotló ad, amikor a csirkéit támadják. Pál védi lelki gyermekeit a rájuk leselkedő veszedelmektől, kísértésektől. Ezek a gyülekezeten kívül leskelődnek és fenyegetnek. Ezeket a csoportokat nevezzük így Pál után: a zsidók, a tökéletesek, a hasimádók.

Legerősebb közöttük a zsidó misszió. A prozelita fogás roppant erős gyakorlat volt, szinte sport. Az összeomlott és csak emlékeiből élő theokrácia itt fejtette ki minden dinamikáját. Már Jézus a szemükre hányja: ‘megkerülitek a tengert és a földet, csak egy pogányt zsidóvá tegyetek és ha azzá lett, a gyehenna fiaivá teszitek kétszerte inkább magatoknál’. Még a keresztyénséggel is megbékélt volna, ha azt bekebelezheti: egy zsidó szektának tarthatja. Halálos veszedelem volt ez a keresztyénségre nézve. Pál misszióját igazában ez a szellem akadályozta. Minden állomásról ez űzette tovább. Minden gyülekezetébe ez vitte vele a meghasonlást. Őt ez juttatta börtönbe és végül — közvetve — a vesztőhelyre. Nem lehet csodálkozni, ha Pál a legszenvedélyesebb elkeseredéssel beszél róluk. Azt a szót alkalmazza rájuk, amivel a zsidó gőg nevezte a pogányt — az iszlám is ezt használta — ebeknek. Nevezi azután gonosz munkásoknak, a cselekedetekből való megigazulásra és a Törvény minuciózus betöltésére. Nevezi őket megmetélkedésnek, szétmetélésnek (katatomé). Tudjuk, hogy Pál az ótestamentumi próféták alapján szembeállítja a szív körülmetélését a testi körülmetéléssel, mint a lelki Izraelt a testi Izraellel. A testben bizakodást a Krisztusban bizakodással. És ehhez fűz egy megrázó vallomást s egyben bizonyságtételt. Ő is zsidó, neki is volna oka a testben bizakodni, jobban, mint bárki másnak. Izrael nemzetségéből, Benjámin törzséből való. Benjámin törzse volt az, amely a szakadáskor Júdához csatlakozott, s ezért különös megbecsülés övezte. Nyolcadnapra metélték körül, tehát született zsidó, nem felnőtt korában tért át. Ahhoz a vallásos irányhoz tartozott, amely különös buzgósággal tartotta és követelte a Törvényt az utolsó betűig. Gamálielnek volt a tanítványa, a századokra kimagasló nagy tanítónak. Senki olyan aprólékos gonddal nem tartotta be a Törvényt, mint ő. És senki olyan lobogó gyűlölettel nem üldözte és nem irtotta a názáreti istenkáromló átkozott felekezetét, mint ő.

S akkor jött a fordulat: Amelyek nékem egykor nyereségek valának, azokat a Krisztusért kárnak ítéltem. Most is kárnak ítél mindent a világon a Krisztus ismeretének gazdagságához képest. Oda nem adná, el nem cserélné a világ minden kincséért Krisztust. Még fokozza ezt a szembeállítást, hogy Krisztushoz képest a világon mindent szemétnek (skybalon = faeces, trágya, ganaj, sár) ítél. Ennek a magatartásnak az az oka és eredménye, amit ő hitből való megigazulásnak nevez: ‘találtassam őbenne, mint akinek nincs saját igazságom a Törvényből, hanem van igazságom a Krisztusban való hit által’. Ezzel az jár, hogy megismeri a Krisztus feltámadásának erejét az ő szenvedéseiben való részesülését, hasonlóvá lévén az Ő halálához. Ugyanaz a gondolat ez, amelyet Pál annyiszor kifejtett: résztvenni a Krisztus halálában és feltámadásában. Ez a kezesség arra, hogy valami módon, titokzatosan, csodálatosan eljut a halottak feltámadására, vagyis ‘ama napon’ ő is részese lesz a Krisztusban való feltámadásnak, amellyel az ő megváltatásának műve dicsőségesen befejeződik.

Ez a ‘valami módon’ nem a bizonytalankodást jelenti, vagy pláne kételkedést, hanem azt, hogy ez a folyamat az ő összes erőit igénybe veszi, s ennek ellenére egészen ingyen kegyelemből osztályrészül jutó ajándék.

Itt védi aztán Pál a gyülekezetét egy másik kísértés ellen: a tökéletesek, a teleios-ok csoportja ellen. Minden vallásban mindig voltak olyanok, akik magukat hitben tökéleteseknek tartották, s lenézték a közönséges hívőt. Gondoljunk a farizeusi kegyesség virtuózaira és a misztériumok beavatottaira, az ismeret legfelső csúcsán álló ‘mystos’-okra, a beavatottakra. Pál nem ok nélkül félti az atyjafiait ettől a kísértéstől és éppen a leghívőbbeket. Azért ellenük fordul és megmutatja mi a ‘tökéletesség’. Nincs más tökéletesség, csak az őszinte, alázatos, hívő törekvés. (Christian endeavor, C. E.) Aki azt hiszi magáról, elérte, az elvesztette, aki igyekszik elérni, az hit által bírja. Ezt egy hasonlattal világosítja meg az apostol, amit szinte példázattá szélesít. A maratoni versenyfutást minden görög ember nézte, s az évnek ez volt a legnagyobb eseménye. Jobban érdekelte a népet, mint egy trónváltozás. Mikor elkiáltották: Rajta! —, a versenyzők összeszedték minden erejüket, elfeledkeztek az egész világról; nem törődtek azzal, ami a hátuk megett van, összes izmaik megfeszítésével igyekeztek a távolból feléjük intő pályabérnek, az olajkoszorúnak elnyerésére (13—14. vers). A keresztyén ember nem törődik azzal, ki hisz, ki nem hisz; kinek hite több, kevesebb; nem figyeli a pályát, nem vitatja a másik formáját, nem maga rakja a koszorút a fejére, nem hivalkodik és nem gőgöl le másokat, a keresztyén ember élete — emberi oldalról nézve — csupa törekvés, erőfeszítés; isteni oldalról nézve csupa ingyen vett megajándékoztatás. Törekedve fáradni, hogy megváltassunk, ez a törvényvallás, a zsidóság; minden törekvéstől megszabadulva úszni az ismeret meleg fürdőjében, ez a misztikus tökéletesség; a Jézus Krisztus tulajdonának szent erőfeszítése ura szolgálatában: ez a keresztyén misszió, a keresztyén élet.

A tökéleteskedés révén egy harmadik kísértés fenyeget. Az, hogy a tökéletes ember nem veszi komolyan a bűnt. Nem félelemmel és rettegéssel viszi végbe az ő üdvösségét. Lealkussza az erkölcsi követelményeket. Egy bölcsnek, egy beavatottnak ‘minden szabad’. Ez volt a baj Korinthusban is. Az istenfiak szabadsága útlevél az érzékiség tartományába. A képzelhetetlenül romlott Rómában, Korinthusban Pál sok ilyen embert ismert. Keresztyének kerültek közéjük, s belefulladtak az illatos mocsárba. Ezeket nevezi Pál hasimádóknak (ōn ho theos hē koilia) és sírva mondja róluk, hogy a Krisztus keresztjének ellenségei. Tökéletességük pusztulás, dicsőségük szégyen, mert a földiekkel törődnek.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„3:7-9. Bárki a filippi szentek bajkeverői közül örült volna, ha olyan érdemeket sorolhatna fel, mint Pál. Emberi szempontból ezek jó okot adnának a vallásos önbizalomra. Mindazokról azonban, amelyeket az 5-6. versekben felsorol, azt mondja, hogy kárnak ítéltem a Krisztusért (7. vers).

Az ítéltem azt jelenti, hogy ‘végig gondoltam’ vagy ‘mérlegeltem’. Miután mérlegre tette, szemétnek ítélte. Ez a döntés valamikor a múltban történt, de a levél írásának időpontjában is hatályos. Ez állapítható meg a görög befejezett idő használatából. Kétségtelen, hogy Pál a damaszkuszi úton történt életátformáló megtérését úgy ítélte meg, hogy a testben való bizakodás helyett egyedül Krisztusban bízzon.

Isten tetszésének emberi kiérdemlésére nehéz lenne erősebb cáfolatot találni, mint amit Pál itt említ (8. vers). A 8. vers elején négy görög elöljárószó található (alla menoun ge kai), ezeket fordításunk így adja vissza: sőt, de mondhatnánk azt is, hogy: ‘ami ennél több’ (‘annak felette’, Károli). Ez vezeti be a 8. vers határozott kijelentéseit. Pál nem csak az eddig felsorolt dolgokat (5-6. vers) tartja kárnak, hanem mindent (8. vers). A testben való bizakodás helyébe Krisztus Jézus ismeretének páratlan nagyságát kapta. Most már Krisztus az ő Ura.

Korábbi ‘nyereségeit’ (kerdé 7. vers) ‘szemétnek’ tartja (mely jelenthet ételmaradékot, vagy trágyát), hogy Krisztust megnyerje (kerdésó). Igazából semmi más nem számít már neki. Krisztus a Megváltója és Ura és ez messze túlszárnyal mindent, amivel a júdaizmusban dicsekedhetett.

Azok, akik ‘megnyerték Krisztust’ (8. vers) ‘Ő benne találtatnak’ (9. vers, Károli). Krisztus a hívőben és a hívő Krisztusban. Pál azt akarta, hogy élete igazolja ezeket az igazságokat. Mivel Krisztusban van, nem ragaszkodik semmilyen saját, a Törvény megtartására épülő igazsághoz. Az ilyen igazság Isten szemében egyáltalán nem minősül igazságnak, hanem ‘olyan, mint a szennyes ruha’ (Ézs 64:6). A megváltó igazság, melyre Pál számít, Krisztusba vetett hit által (dia) nyerhető el. Ez az egyetlen igazság, mely Istentől a hit alapján (epi) származik. Amikor egy hívő bűnös hittel felel a Lélek szívében végzett munkájára, akkor Isten igazságába öltözik (Róm 3:24-26). Ebben az állapotában elfogadottá vált ‘a szeretett Fiúban’ (Ef 1:6). Így felöltözve a hívő bűnös Krisztusban tökéletes.

3:10-11. Ezek a versek nyílt és őszinte vallomást tárnak a filippiek elé. Pál már korábban is ismerte Krisztust Megváltójaként, de szeretné még bensőségesebben megismerni Uraként. A megismerjem őt (10. vers) jelentése: ‘tapasztalatból tudjam’ (gnónai). A gnóseós főnevet a 8. versben használja. ‘Krisztus ismeretének páratlan nagysága’ a 10-11. versben kerül kifejtésre. Itt látjuk, hogyan akarta Pál megismerni őt. Hogy mit várt a keresztyén élettől, erről olvasunk a következőkben.

Megtapasztalni az ő feltámadása erejét volt az apostol célja. Az az erő, amely kihozta Krisztust a halálból, most a hívők életében működik, akik ‘feltámadtak a halálból’ (Kol 3:1). Az ‘erő’ (dynamis az ApCsel 1:8-ban és a Róm 1:16-ban is előfordul) jelentése: az ellenállás legyőzésére való képesség. Azzal, hogy Pál világossá teszi saját céljait és igyekezetét, követendő példát állít a filippiek elé. Személyes példája természetesen szöges ellentétben állt a júdaistákkal, akiket nem szabad követni.

Pál arra is igyekezett, hogy osztozzon Krisztus szenvedéseiben, és ilymódon megismerje a szenvedéseiben való részesedést (Fil 3:10). Ez a szenvedés nem Krisztus helyettesítő áldozatként a kereszten elhordozott szenvedése. Pál tudta, hogy ebben a szenvedésben nem részesülhet, de részt akart vállalni Krisztussal (hiszen az övé volt) az igazságért való szenvedésben (vö. 1:29). Isten Anániást használta fel, aki megmondta Pálnak, hogy pontosan erre számíthat Krisztus szolgájaként (ApCsel 9:16). Az apostol valóban szenvedett Krisztusért, amiért nyíltan és hűen képviselte őt (vö. Róm 8:36; 2Kor 4:10).

A ‘hasonlóvá lévén az ő halálához’ kifejezés a symmorphizomenos szó fordítása, melynek jelentése ‘belső hasonulás valamihez tapasztalati úton’ (vö. Fil 3:21), ez esetben Krisztus halálához. Amint Krisztus meghalt a bűnért, úgy a hívőnek meg kell halnia a bűnnek (Róm 6:2, 6-7; Kol 3:3). Ki kell nyilvánítania ezt a korábbi bűnös életmóddal való szakítást (Róm 6:1-4, 11-14), és új életet kell élnie Krisztus feltámadásának erejével (Róm 6,4).

A ‘feltámadás’ (Fil 3:11) a görög exanastasin szó fordítása, mely sehol máshol nem szerepel az Újszövetségben. Ez részleges feltámadásra utal, amiben nem minden halott részesül. Szó szerint: ‘kiemelt feltámadás’. Miért mondta Pál, hogy mindenképpen eljussak a halálból való (kiemelt) feltámadásra? Vajon kétségei támadtak afelől, hogy fel fog támadni a halálból? Aligha! Talán azért használta ezt a szót, hogy az elragadtatásra utaljon, kifejezve ezzel azt a reményét, hogy az Úr még az életében visszatér.

3:12-14. Noha Pál lelki óriás volt a filippiek szemében, mégis tudatosítani akarta bennük, hogy még nem érte el a 10. versben megfogalmazott célokat. Még mindig törekedett a megvalósításukra. Egyáltalán nem érte még el a megszentelődés végső állomását.

Pál kb. 30 évvel a Filippi levél megírása előtt tért meg. Az eltelt idő alatt sok lelki harcot megnyert. Sokat növekedett az évek során, de nyíltan bevallja, hogy nem érte még el mindezt és ‘nem tökéletes’ (12. vers, Károli). Még mindig vannak lelki magaslatok, amiket meg kell hódítania. Az apostolnak ez a bizonyságtétele emlékeztette a filippi szenteket — és emlékeztetőül szolgál a mai hívőknek is —, hogy soha nem szabad megállni a lelki növekedésben, és soha nem lehet elérni egy olyan szintet, aminél már nincs magasabb.

Pál a görög sportrendezvények futóinak lelkesedésével és kitartásával igyekezett Krisztushoz hasonlóvá válni. A júdaistáktól eltérően, akiknek nyilvánvaló befolyásuk volt a filippiek között, az apostol nem állította, hogy tökéletes érettséget ért volna el. Még mindig igyekezett, ‘neki dőlt’ annak, amiért megragadta őt Krisztus Jézus. Nem gondolta magáról, hogy már elérte, vagyis nem tulajdonított magának tökéletességet, vagy teljes Krisztushoz való hasonulást. De elhatározta, hogy elfelejtve a múltat, mint egy futó tör előre a cél felé. Pál nem engedte, hogy régi öröksége irányítsa (5-7. versek), vagy eddig elért eredményei (8. vers).

Erőteljesen és nyomatékosan igyekezett mennyei elhívása jutalmának elnyerésére (14. vers). Megint csak a görög sporteseményekre kellett gondolnia, amikor a jutalomról írt. A sportágak győzteseit oda szólították, ahol a versenybíró átadta jutalmukat. Pál utalhatott az Isten jelenlétében bekövetkező végső megváltásra vagy a ‘Krisztus ítélőszéke’ előtti jutalomosztásra (2Kor 5:10).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„3,7 Most azonban az apostol megteszi a nagy megtagadást. Itt megadja nekünk saját ‘nyereség és veszteség nyilatkozatát’. Egyik oldalra helyezi a fent említett tételeket, amelyek neki valamikor nyereséget jelentettek. A másik oldalra egyetlen szó kerül: Krisztus. Mindaz semmi azzal a kinccsel összehasonlítva, amit Krisztusban talált. Krisztusért kárnak ítélte azokat. Guy King mondja: ‘Minden pénzügyi nyereség, minden anyagi nyereség, minden fizikai nyereség, minden intellektuális nyereség, minden erkölcsi nyereség, minden vallási nyereség – mindez egyáltalán nem nyereség a nagy nyereséghez hasonlítva.’

Ameddig ezekben a dolgokban bízott, nem menekülhetett meg. Amikor már megmenekült, nem jelentettek többé semmit számára, mert meglátta az Úr dicsőségét, és minden más dicsőség azzal összehasonlítva semminek látszott.

3,8 Krisztushoz járulva a megváltásért Pál lemondott mindenről, és értéktelennek minősítette azokat, ha összehasonlította Ura, Jézus Krisztus ismeretének gazdagságával. Az ismeret gazdagsága héber szóhasználat szerint ‘a gazdag ismeret’ vagy ‘az ismeret páratlan értéke’.

Származás, nemzetiség, kultúra, tekintély, neveltetés, vallás, személyes képességek; mindezeket feladta az apostol, mint a dicsekedés alapját. Valójában úgy tekintette ezeket, mint trágyát vagy szemetet, hogy megnyerje Krisztust.

Pál, noha jelen időt használ ebben a versben valamint a következőben, elsősorban megtérésének idejére tekint vissza. Hogy Krisztust megnyerje, kárba veszni hagyta azokat a dolgokat, amelyekről mindig azt tanulta, hogy igen nagyra értékelje őket. Ha azt akarta, hogy Krisztus legyen a nyeresége, ‘istenhozzádot’ kellett mondania anyja vallásának, apai örökségének és saját személyes tehetségének.

Így is tett! Teljesen elszakította kötelékeit a júdaizmussal, mint a megváltás reménységével. Ezt cselekedve kitagadták rokonai, megtagadták korábbi barátai, és üldözték honfitársai. Szó szerint elveszített mindent, amikor keresztyén lett.

Mivel a 8. versben jelen időt használ, úgy hangzik, mintha Pál még mindig arra törekedne, hogy megnyerje Krisztust. Valójában megnyerte Krisztust, amikor elfogadta, mint Urát és Megváltóját. De a jelen idő arra utal, hogy még mindig ez a magatartása, még mindig szemétnek tekint mindent, ha összehasonlítja az Úr Jézus ismeretének értékével. Szívének nagy vágya, ‘hogy a Krisztust megnyerjem’. Nem aranyat, nem ezüstöt vagy vallási hírnevet, hanem Krisztust.

3,9 És találtasson Őbenne. Itt ismét úgy hangzik, mintha Pál még azon igyekezne, hogy Krisztusban találtasson. A tény az, hogy arra a hatalmas döntésre tekint vissza, amellyel szembekerült, mielőtt megtért. Hajlandó legyen‑e feladni saját erőfeszítését, hogy kiérdemelje az üdvösséget, vagy bízzon egyszerűen Krisztusban? Meghozza döntését. Mindent feladott, hogy Krisztusban találtasson. Abban a pillanatban, amikor hitt az Úr Jézusban, új helyzetben állt Isten előtt. Már nem úgy tekintette Isten, mint a bűnös Ádám gyermekét, hanem most már Krisztusban látta, élvezve mindazt a kegyet, amelyeket az Úr Jézus élvez az Atya Isten előtt.

Hasonlóképpen lemondott saját önigazságáról, amit a törvény megtartásával igyekezett elérni, és az Istentől származó igazságot választotta, amelyet mindenki megkap, aki befogadja a Megváltót. Az igazságról itt úgy esik szó, mint valami öltözetről vagy takaróról. Az embernek azért van szüksége igazságra, hogy megállhasson Isten előtt. De az ember azt nem tudja elérni. Ezért Isten kegyelemből a saját igazságát adja azoknak, akik Fiát elfogadják, mint Urat és Megváltót. ‘Mert (Isten) azt, aki bűnt nem ismert (Krisztust), bűnné tette értünk, hogy mi Isten igazsága legyünk Őbenne’ (2Kor 5,21).

Ismét hangsúlyozni szeretnénk, hogy a 8. és 9. vers nem azt állítja, hogy Pál még nem kapta meg Isten igazságát. Ellenkezőleg, ennek birtokosa lett, amikor megtért a damaszkuszi úton. A jelen idő azonban egyszerűen azt jelenti, hogy annak a fontos eseménynek az eredményei mostanáig folytatódtak, és hogy Pál még mindig sokkal értékesebbnek tartja Krisztust, mint bármit, amit feladott.

3,10 Ahogy ezt a verset olvassuk, eljutunk az apostol életének legfontosabb érzéséhez. F. B. Meyer a következőképpen nevezi: ‘A lélek kutatása a személyes Krisztus után.’

Ezt az igeszakaszt gyakran ‘elszellemiesítik’. Eszerint a szenvedést, a halált és a feltámadást nem kell szó szerint venni. Inkább arra szolgálnak, hogy leírjanak bizonyos szellemi megtapasztalásokat, mint a gondolati szenvedés, meghalás önmagunknak, a feltámadott élet megélése stb. Mi azonban úgy gondoljuk, hogy ezt az igehelyet szó szerint kell venni. Pál azt mondja, hogy úgy akar élni, ahogyan Krisztus élt. Szenvedett Jézus? Pál is szenvedni akar. Meghalt Jézus? Akkor Pál vértanúhalált szeretne halni a Krisztusért végzett szolgálatban. Feltámadt Jézus a halottak közül? Akkor Pál ugyanazt kívánja. Megértette, hogy a szolga nem nagyobb az Uránál. Így ő követni akarta Krisztust szenvedésében, halálában és feltámadásában. Nem mondja, hogy mindenkinek magáévá kell tennie ezt a véleményt, számára azonban nem lehet más út.

Hogy megismerjem Őt. Megismerni Őt azt jelenti, hogy naponként olyan bensőséges kapcsolatba kerülni vele, hogy maga az apostol jobban Krisztushoz hasonlóvá váljon. Azt akarja, hogy Krisztus élete formálódjon ki benne.

És az Ő feltámadásának erejét. Az a hatalom, amely az Urat feltámasztotta a halálból, úgy áll előttünk a Szentírásban, mint a hatalom legnagyobb megnyilvánulása, amelyet a világmindenség valaha látott (Ef 1,19-20). Úgy tűnik, hogy a gonosz minden serege elhatározta, hogy testét a sírban tartja. Isten hatalmas ereje legyőzte ezt a pokoli hadsereget, feltámasztva az Úr Jézust a halálból a harmadik napon. Ez ugyanaz a hatalom, amely minden hívőnek rendelkezésére áll (Ef 1,19), hogy hit által magáévá tegye. Pál kifejezi azt a törekvését, hogy megtapasztalja ezt a hatalmat életében és bizonyságtételében.

És az Ő szenvedéseiben való részesülésemet. Isteni erő szükséges a szenvedéshez Krisztusért. Ezért van az Ő fel-támadásának ereje elébe helyezve az Ő szenvedéseiben való részesülésnek.

Az Úr életében a dicsőséget szenvedés előzte meg. Akkor így kell lennie Pál életében is. Részesülnie kell Krisztus szenvedéseiben. Tudta, hogy semmilyen jóvátételi értéke nem lenne saját szenvedéseinek, mint Krisztusénak, de azt is tudta, hogy összeegyeztethetetlen lenne számára fényűző és könnyű életet élni abban a világban, ahol az Urat megvetették, megostorozták és megfeszítették. Jowett a következőképpen magyarázza: ‘Nem elégedett meg azzal, hogy része lesz az Olajfák-hegyének diadalában; meg akart érezni valamit a Gecsemáné gyötrelméből, fagyosságából és elhagyatottságából.’

Hasonlóvá lévén az Ő halálához. Mint korábban említettük, ezt rendszerint úgy magyarázták, mintha azt jelentené, hogy Pál megfeszített életet kívánt élni, meghalni gyakorlatilag a bűnnek, önmagának és a világnak. Mi azonban úgy érezzük, hogy az ilyen értelmezés elveszi az igeszakasz megrázó erejét. Jelenti azt is, de annál sokkal többet. Pál szenvedélyesen odaadó követője volt annak, aki meghalt a Golgota keresztjén. Nemcsak arról van szó, hogy jelen volt, amikor a keresztyén Gyülekezet első vértanúja meghalt; valójában bűnrészes volt annak meggyilkolásában. Úgy gondoljuk, hogy Pál tulajdonképpen sóvárgott az után, hogy ugyanúgy öntse ki életét. Talán úgy érezte, szégyellne Istvánnal találkozni a mennyben, ha valamilyen kényelmesebb úton érkezne, mint a vértanúság. Jowett egyetért ezzel:

Sok keresztyén megelégszik olyan úttal, amelyen nincs ‘vérontás’. Azt ajándékozzák oda, amit könnyen megtakaríthatnak. Ajándékaik elkülönített dolgok, és a tőlük való megválás nem jár vérzéssel. Készek az áldozatra, ameddig nem foglalja magában az életet; amikor a valóban életbevágóra kerül sor, őket már nem lehet megtalálni. Élen járnak a diadalmas kezdeményezésekben, és készek egy keveset színes dekorációkra – lobogókra és pálmaágakra költeni –, de amikor a ‘hurrák’ és ‘hozsánnák’ vészjósló morgásra és fenyegetésre változnak, és a Golgota feltűnik a látóhatáron, elosonnak a biztonságos magányba.

De itt van egy apostol, aki örvendezve elfogadja ezt a magas és fontos igényt. Szinte türelmetlen, hogy vérét onthassa a királyság szolgálatában! Buzgón várja az alkalmat, hogy ha szükséges, kionthassa!

Hudson Taylor hasonló gondolatokat írt le:

Elengedhetetlenül szükséges, hogy önmagunkat adjuk a világ életéért… A gyümölcstermés magában foglalja a kereszthordozást. ‘Ha a gabonamag a földbe nem hull és el nem hal, csak egymaga marad.’ Tudjuk, hogyan lett az Úr Jézus gyümölcsözővé. Nemcsak úgy, hogy hordozta a keresztjét, hanem meg is halt rajta. Sokakat ismerünk, akik követik ebben? Nincsen két Krisztus: egy könnyű úton járó Krisztus a könnyű úton járó keresztyéneknek, és egy szenvedő, fáradozó Krisztus a rendkívüli hívőknek. Csak egy Krisztus van. Hajlandók vagyunk Őbenne maradni és így gyümölcsöt teremni?’

Végül Coates, C. A. mondja a következőket:

Krisztus dicsőségben való megismerése volt Pál szívének leghőbb vágya, és ez a vágy sohasem létezhetett anélkül, hogy ne hozott volna létre erős sóvárgást, hogy elérje Őt ott, ahol van. Ezért a szív, amely nagyon vágyakozik Őutána, rátér arra az útra, amelyen Ő érkezett meg a dicsőség helyére, és őszintén kívánja, hogy elérje Őt azon a helyen ugyanazt az utat követve, amelyet Ő taposott. A szív ezt kérdezi: ‘Hogyan érte el Ő azt a dicsőséget? A feltámadás útján? És szükségszerűen nem szenvedés és halál előzi‑e meg a feltámadást?’ Akkor ezt mondja a szív: ‘Semmi sem kedvesebb nekem, mint hogy elérjem Őt a feltámadás dicsőségében, ugyanazon az úton, amely Őt odavitte.’ Ez a vértanúszellem. Pál vértanúként akarta megjárni a szenvedés és a halál ösvényét, hogy a feltámadást és a dicsőséget ugyanazon az úton érje el, mint az az áldott valaki, aki a szívét megnyerte.

3,11 Itt ismét szembekerülünk egy értelmezési problémával. Szó szerint vegyük ezt a verset, vagy szellemiesítsük el? Különböző magyarázatokat ajánlottak, ezek közül a legfontosabbak:

1. Pál nem volt biztos benne, hogy fel fog támadni a halálból, ezért megfeszítette minden erejét, hogy biztosítsa részvételét a feltámadásban. Ez a nézet képtelenség! Pál mindig azt tanította, hogy a feltámadás kegyelem, és nem emberi cselekedetek által van. Ráadásul határozott bizalmát fejezte ki, hogy része lesz a feltámadásban (2Kor 5,1-8).

2. Pál egyáltalán nem a fizikai feltámadásról beszél, hanem azt a vágyát fejezi ki, hogy a feltámadás életét élje, amíg itt van a földön. A kommentárok többségének alighanem ez a véleménye.

3. Pál a fizikai feltámadásról beszél, de semmilyen kétséget nem fejez ki saját részvételét illetően. Inkább azt mondja, hogy nem nyugtalankodik azok miatt a szenvedések miatt, amelyek a feltámadáshoz vezető úton előtte állnak. Kész volt súlyos megpróbáltatásokon és üldöztetéseken keresztülmenni, ha ezek voltak a jelen valamint a feltámadás között. Az a kifejezés, hogy ‘ha valami módon’, nem feltétlenül fejez ki kétséget (lásd! Csel 27,12), hanem erőteljes vágyakozást vagy várakozást, amely nem törődik az árral.

Mi a harmadik értelmezéssel értünk egyet. Az apostol azt akarta, hogy Krisztusra hasonlítson. Mivel Krisztus szenvedett, meghalt és feltámadt a halottak közül, Pál semmit sem akart jobban, mint ugyanezt a maga számára. Félő, hogy a kényelem, a fényűzés és a könnyű élet utáni vágyunk gyakran azt eredményezi, hogy néhány ilyen bibliai versnek elvesszük az élét. Nem lenne‑e biztosabb a nyilvánvaló, szó szerinti értelmet elfogadni, kivéve, ha ez az értelmezés lehetetlen a Biblia többi részének fényében?

Mielőtt elhagynánk ezt a verset, figyeljük meg, hogy Pál a halottak közül való feltámadásról beszél (lásd! Magyar Bibliatanács 1991-es változata). Ez nem minden halott feltámadása. Azt a feltámadást írja le, amelyben némelyek fel fognak támadni, de mások a sírban maradnak. Tudjuk az 1Tesz 4,13-18-ból és az 1Kor 15,51-57-ből, hogy a hívők Krisztus eljövetelekor fel fognak támadni (némelyek az elragadtatáskor, mások a nagy nyomorúság végén), de a többi halott nem fog feltámadni, amíg Krisztus ezeréves uralkodása be nem fejeződik a földön (vö. Jel 20,5).

3,12 Az apostol nem gondolja, hogy már tökéletes. A tökéletes (befejezett, bevégzett) szó nem az előző versben levő feltámadásra vonatkozik, hanem a Krisztushoz való hasonlóság egész témájára. Nem volt olyan elképzelése, hogy el lehet jutni a bűntelenségre vagy olyan szintre az életben, ahol már további előmenetelt nem lehet elérni. Tudta, hogy ‘az elégedettség a haladás sírja’.

Így eltökélten haladt, hogy az a cél, amelyért az Úr Jézus megváltotta, megvalósuljon benne. Az apostolt Krisztus Jézus megragadta a damaszkuszi úton. Mi volt a célja ennek a rendkívüli találkozásnak? Az, hogy Pál ezután példakép legyen, hogy Isten rajta keresztül bemutathassa, mit tud Krisztus tenni egy emberi életben. Még nem hasonlított tökéletesen Krisztusra. A folyamat még tartott, és Pál fontosnak tartotta, hogy Isten kegyelmének ez a munkája folytatódjon és elmélyüljön.

3,13 Ez az ember, aki megtanulta, hogy elégedett legyen bármilyen anyagi természetű dologgal (4,11), sohasem tudott elégedett lenni szellemi előrehaladásával. Nem gondolta magáról, hogy már ‘elért’ valamit, ahogyan mi mondanánk manapság. Mit tett tehát?

De egyet cselekszem. Egycélú ember volt. Egyetlen célkitűzése és ambíciója volt. Ebben Dávidra hasonlított, aki ezt mondta: ‘Egyet kérek az Úrtól.’

Azokat, amelyek hátam mögött vannak, elfelejtvén; ez jelentheti nemcsak bűneit és tévedéseit, hanem természeti kiváltságait, eredményeit és sikereit is, amelyeket korábban már leírt ebben a fejezetben, de még szellemi győzelmeit is.

Azoknak pedig, amelyek előttem vannak, nekik dőlvén; mármint a keresztyén élet kiváltságainak és felelősségének, akár imádatról, szolgálatról vagy a keresztyén jellem személyes kialakításáról van szó.

3,14 Pál versenyfutónak tekintve magát, leírja, hogy célegyenest igyekszik az Istennek a Krisztus Jézusban onnét felülvaló elhívása jutalmára.

A cél a futópálya végén levő célvonal. A jutalom a győztesnek járó díj. Itt a cél az életpálya vége lehet, és talán még inkább a Krisztus ítélőszéke. A jutalom az igazság koszorúja lehet, amelyet Pál máshol ír le, mint a jutalmat azok számára, akik jól futottak (2Tim 4,8).

Az Istennek a Krisztus Jézusban onnét felülről való elhívása magában foglalja mindazt a célt, amely Isten gondolatában volt megmentésünkkel kapcsolatban. Magában foglalja a megváltást, a Krisztushoz való hasonlóságát, az örököstárs mivoltot vele együtt, a mennyei otthont, valamint számtalan egyéb szellemi áldást.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„7. azt… tartottam: A ‘veszteség-nyereség’ nyelvezetét használva, mely a könyvelésre emlékeztet, Pál most azt a teljes fordulatot meséli el, amely megtérésekor következett be életében. Krisztusért: A kiváltságokkal és kötelezettségekkel szembe, melyek régebbi életét jellemezték, Pál egyszerűen csak Krisztus személyét helyezi. 8. Krisztus Jézus, az én Uram ismeretének: Az ilyen ‘ismeret’ túlmutat az intellektuális tudáson, az ósz‑i értelemben magába foglalja a tapasztalatot és a személyes, mély kapcsolatot; átformálja az alanyt annak képmására, akit ismer (vö. 2Kor 3,18). mindent veszni hagytam: A kereskedelemből vett hasonlat folytatódik. Jézusnak az ilyen ‘ismerete’ relativizálja minden korábbi kötelék értékét, úgyhogy szabadon, sőt örömmel hagyjuk őket elveszni (vö. Mt 13,44-46). szemétnek tekintek: A gör. skybala vagy ‘hulladékot’, vagy ‘trágyát’ jelent – mindkét esetben valami olyat, amitől visszavonhatatlanul megszabadultak. 9. hogy én őbenne legyek: Pál reméli, hogy úgy fog feltűnni Isten előtt az eszkatológikus ítéletkor, mint valaki olyan, aki teljesen azonosult Krisztussal. nem a saját megigazulásom alapján: Itt a Róm-ban és Gal-ban központi szerepet játszó megigazulás tanának tömör, de figyelemre méltóan kielégítő összefoglalása következik (→ 82:68-70). amely a törvényből származik: Pál számára maga a törvény ‘szent, igaz és jó’ (Róm 7,12), de a bűn miatt, amit nem tud orvosolni, végzetesen elrontott út marad a megigazulásra, és a halálra vezet. ami… hitéből származik: Az evangélium azt hirdeti, hogy az ember igazi eszkatológikus jogállása egyedül Isten ama felajánlásának hitbeli elfogadásából származik, melyben a Krisztusban szabadon és kegyelemmel (Róm 3,21-26) létrehozott, megújított kapcsolatot ajánlja fel önmagával. Krisztus (hitéből): A görög szöveget Krisztus saját hiteként is lehet értelmezni; vö. ‘engedelmessége’ (Róm 5,19; Fil 2,8). a megigazulás által, amely … Istentől van: Minden emberi megigazulás végső soron Isten igaz mivoltából ered, ui. a természetre irányuló hűsége Istent arra ösztönzi, hogy szabadon nyújtsa az elfogadást és a megváltást egy érdemtelen világnak. A hívők ebben nyerik el megigazulásukat ‘Istentől’, tartózkodva minden, az eszkatológikus jogállásra vonatkozó követeléstől, hagyják, hogy Krisztus bevonja őket Isten saját megigazulásának érvényébe és hatáskörébe (2Kor 5,21). 10. Krisztust akarom megismerni, és feltámadásának erejét: ‘Krisztust megismerni’ annyit jelent, mint megtapasztalni őt ‘életadó Lélekként’ (1Kor 15,45; 2Kor 3,17), az egyetlent, aki itt és most legyőzte a halál erőit, és aki felkészíti a keresztényeket a feltámadásra (vö. 21. v.; ld. Fitzmyer: TAG, 202-217). szenvedéseiben való részvételt: Pontosan a szenvedés miatti gyengeség az, amiben legteljesebben megtapasztalhatjuk a feltámadásban munkálkodó erőt; ld. különösen 2Kor 4,7-18. hozzá hasonulva a halálban: A feltámadásra vezető ösvény, amit a keresztények követnek, az, ami Krisztusé: minél tökéletesebb az ‘alkalmazkodás’, annál biztosabb a célba érés (vö. Róm 6,3-4; 8,17).

27 12. nem mintha már tökéletes lennék: Az ellenfelek hamis követeléseivel szemben Pál kétségbe vonja azt, hogy a tökéletesség olyan valami, ami már ebben az életben elérhető. Egy verseny képét használja arra, hogy bemutassa, melyek azok a dolgok, amiket elmúlt eredményként visszavonhatatlanul magunk mögött kell hagyni, és arra összpontosítani a figyelmet, ami előttünk áll. 14. a hivatás jutalmáért, amelyet Isten felülről adott: A verseny végén a bíró név és bajnoki cím szerint fogja szólítani a győztest, emelkedjen fel, hogy megkapja a győztes koronáját. A ‘hivatás’ alatt Pál itt Isten keresztényeknek szóló hívását érti, mely akkor hangzik el, amikor az eszkatológikus verseny befejeződik, és arra szólít fel, hogy a keresztények emelkedjenek föl, és csatlakozzanak Krisztushoz az örök életben; ez, és csak ez jelenti a ‘tökéletesség’ pillanatát (ld. V. C. Pfitzner: Paul and the Agon Motif, NovTSup 16, Leiden 1967, 139-153).”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„ÖRÖM ÉS HATÁROZOTTSÁG

Fil 3,1-7

Ahogy egy zenei téma, változatok során, ismételten visszatér egy műben, úgy kíséri végig az egész levelet az öröm az Úrban. Nem esik nehezére az apostolnak és nem szégyelli, hogy megint biztassa olvasóit az Úrban való örömre, kéri ne tartsák őt ezért unalmasnak, s e dolgot fölöslegesen ismétlődőnek. Krisztus győzelméből ered ez az öröm, munkálója pedig a Szentlélek. Egymást is szüntelenül biztatni kell erre, mert a keresztyén komolyság olykor komorsággá válik, s az örömöt idegennek, helytelennek érzi. Mintha szégyenletes és komolytalan viselkedés lenne, ha a hívek együtt örvendeznek. Ne legyen mondvacsinált semmi, ami rajtunk megmutatkozik, a hitből való és a természetes egymást erősíti Krisztusban.

A 2. v.-től annyira más az apostol hangvétele, hogy régtől fogva azt sejtik: itt egy másik levél van beiktatva, ami kb. a 4,9-ig tartana. Valóban, miért ne írhatott volna Pál két vagy több levelet is Filippibe, hiszen épp az előzőkben volt szó ama szándékáról, hogy Timóteust majd később küldi el hozzájuk, az lett volna furcsa, ha vele nem küld levelet. Talán épp akkoriban vette hírét, hogy felütötte fejét az a tanítás, ami ellen ily keményen tiltakozik. Továbbá Szmirnai Polykarpusz azt írja a 2. század elején a filippibelieknek: ‘Pál… amikor nem volt köztetek, leveleket írt hozzátok, amelyekbe ha belemélyedtek…’ A szerkesztést pedig ugyanaz a Lélek vezérelte, aki levelek írására indította Pált.

Az éles fogalmazás azért kellett, mert olyan atyafiak kezdtek propagandát közöttük, akik zsidóbbak akartak lenni a zsidóknál. A kutya nevezet ui. a pogányok csúfneve volt a zsidók között, ezt fordítja visszájára. Az általuk sürgetett körülmetélés sem minősül másnak, mint megmetélkedésnek; gonosz munkások ők, akik kisajátítják az Úr szőlejét (Mk 12,7). Az igazi körülmetéltek, tehát az ÓSZ‑i kötés örökösei ‘mi’ vagyunk, mondja érdekes módon az apostol, s a 4. v.-ben már megint esz.-ban folytatja. Timóteusra gondol talán (1,1; vö. ApCsel 16,3, amely szerint Pál metéli körül Timóteust)? Továbbá: a Lélek szerinti ‘zsidó’ részesül igazán dicséretben, aki belsőképpen, Lélek által van körülmetélve (Róm 2,27kk). Mégis, ha már testi dolgokkal kényszerül dicsekedni (e sorokból azt lehet kivennünk, hogy főként őt támadták), őt aztán senki sem rekesztheti ki a zsidóságból azzal, hogy nem tudja bizonyítani származását, mert a családi hagyomány számon tartotta, hogy Benjámin törzséből eredtek (mint Jeremiás). Hithű zsidóként nyolcadik napon körül is metélték. Felserdülve a farizeusok tanaival ismerkedett, s irányzatukhoz csatlakozott, tanaikat fanatikusan követte, s emberi mérce szerint nem is vétett a szigorú regula ellen. Ez vitte őt a keresztyének üldözésébe, amíg… Amíg meg nem ismerte a feltámadott, élő Urat, aki útját állta a damaszkuszi úton, s bekövetkezett a nagy fordulat. {

} Krisztus ismeretében mindent, ami addig becses volt a szemében, immár kárnak, sárnak, rossznak ítélt. Attól fogva nemcsak élete lett Krisztus, de egyetlen nyeresége is. Meghalva és föltámadva Vele, töltsön el bennünket is az új élet öröme és gazdagsága.

MOST IS…

Fil 3,8-14

A Krisztusban lett új élet nem abban áll, hogy semmitérő régi értékek helyett immár új érdemeket gyűjtögettek. Nem hiába mondja az apostol, hogy ‘most is’ kárnak és szemétnek tart, kárba veszőnek tekint mindent, ha egybeveti a személyes Urának vallott Krisztus Jézus ismeretének mindent fölülmúló értékével, amivel senki és semmi nem veheti föl a versenyt. Nem szabad senkinek sem meghatódnia saját szentsége minőségétől, ha nem akarja, hogy hívő élete tüntető önigazolássá váljék. Inkább annak kell kiderülnie minduntalan, hogy továbbra sincs saját igazsága, de hit által megragadottan van igazsága Istentől Krisztusban, azaz az Ő érdeméért. A hit sem érdem, inkább annak elfogadása, hogy egy mentő kéz az ember felé nyúl, hogy megragadja. Ne azt hangsúlyozzam lépten-nyomon, hogy hívő, inkább azt, hogy kegyelmet nyert bűnös vagyok, ha már színt kell vallani. Isten és ember találjon mindig ilyennek, mert nem az a lényeges, hogy ki voltam, s ki vagyok, hanem, hogy mivé leszek. Az első lépés az volt, hogy Krisztus megismertette magát velem, de ismeretéből még sok minden van előttem, mint amit eddig szívemmel belőle befogtam. Nem ismerem ui. eléggé feltámadásának erejét. Pedig szükségem van rá, hogy erőt adjon szenvedéseiben való részesedésem közepette, ha halálához hasonlóan kell kimúlnom. A hasonlóság nem azonosság, más szavakkal ugyanaz, mint korábban az italáldozatként lehető kiontatás (2,17). Azt óhajtja Pál, hogy őrizze meg feltámadása erejével az Úr, hogy valamiképpen, tehát megint csak kegyelemből, eljuthasson a halottak közül való feltámadásra. A benne hívők feltámadása ez (Jel 20,6), Isten újult kegyelmi tetteként.

Krisztus által megragadottnak, de nem célba érkezettnek mondja magát az apostol; a cél még előtte van, s minden gondolata és törekvése, hogy ezt a célt elérje, hiszen evégre ragadta meg őt az Úr. Ily módon élete súlypontja nem a múltban, s nem is a hívő jelenben van, hanem abban, amivé lesz (1Jn 3,2). — Valóságos gyülekezeti probléma feszül a háttérben. Filippiben is megjelenhettek a magukat tökéletesnek állítók. A kegyelemből való élet tudatzavara, ha a nyugtalan lelkiismeret önigazolást keres magának, azt beszélve be önmagának, hogy már mindent elért és eljutott az életszentség állapotára. E hamis biztonsághoz vezethet a halottak feltámadásába vetett hit elhalványodása, továbbá: neki már senki nem tud újat mondani, különben is már a célnál van. Nagy tévedés! Azt mondja Pál, hogy ezt magáról sem meri állítani, de meg sem engedheti magának, hogy részletek útvesztőjében elvesszen, vagy hogy letáborozzon dús érdemei taglalásánál. Mintha azt mondaná: egyet cselekszem, feledve azt is, amit eddig Krisztusért tettem, nekidőlök a munkának, s teljes erőmmel futok pályámon, a célra tekintve küzdöm magamat előre a mennyei elhívás startjánál már ígéretessé vált, és mindenek fölött elérendőnek mondott mennyei jutalom elnyeréséért. Nem én szerzem meg magamnak, Krisztus adja kegyelemből, de itt a pályát más nem futhatja meg helyettem, mert az az én dolgom.”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„Megigazulás hit által. Saját életére hivatkozva Pál még egyszer körvonalazza az igaz evangéliumot. Valaha ő is bízott a biológiai leszármazásban és az előírások betartásában. Most ezt mind szemétnek ítéli és a veszteség számlára írja, mert megismerte Krisztust és általa az igazságot. Rajta keresztül törekszik igazságosságra. Krisztusért keresztet hordoz, mert tudja, hogy Krisztussal együtt feltámad majd a halálból.

Vajon nincs‑e saját mennybeli polgárjogunk, ahonnan az Úr Jézust is várjuk, hogy megszabadítson minket? Egyedül hit által igazulunk meg, és gondosan ügyelnünk kell, hogy ne figyeljünk semmiféle hamis evangéliumra, még akkor se, ha az igaz evangéliumhoz való ragaszkodás jelenünkben szenvedést és megpróbáltatást, támadást hoz ránk.

Tökéletességre való törekvés. Pál kijelenti, hogy még nem érte el a tökéletességet, de igyekszik arra. (3:12) Ezt a szöveget gyakran úgy értelmezik, hogy az ember sohasem lehet biztos üdvösségében. Ám ha elmélyedünk a textusban, meg kell értenünk azt is, amit a végén mond az apostol: amiért meg is ragadott engem a Krisztus. Aminek elnyerésére Pál törekszik, az nem az üdvösség bizonyossága, a hit és a bűnbocsánat. Ebben a versben azt fejezi ki, hogy soha nem lesz tökéletes, de igenis élvezi a hitben való bizonyosságot, mert Krisztus őt magáévá tette, magához kötötte. Ezért törekszik a díj elnyerésére, ami a halálból való feltámadás. Amit tudtunkra ad ebben a versben az, hogy még nem tökéletes. Elvben a tökéletesség megvalósítható, elérhető (3:15-16).”

(Cserháti Sándor: A filippibeliekhez írt levél. Sajtóosztály):

„2. Krisztus mindent felülmúló ismerete

3,4b-11

3,4b-11: (4b) Ha másvalaki úgy gondolja, hogy testben bizakodhat, én még inkább: (5) Nyolcadnapon körülmetélt1 vagyok, Izrael népéből2, Benjámin törzséből3, Héber a héberek közül4, a törvény szempontjából farizeus5, (6) buzgóság szempontjából6 egyházüldöző, a törvényben7 követelt igazság szempontjából feddhetetlen, (7) Ellenben mindazt, ami nekem nyereség volt, Krisztusért kárnak ítéltem, (8) sőt, mi több most is kárnak ítélek8 mindent Krisztus Jézus, az én Uram ismeretének9 mindent felülmúló voltáért, akiért kárba veszni hagytam, és szemétnek ítélem mindazt, hogy Krisztust elnyerjem, (9) és Benne levőnek bizonyuljak10, mint akinek nincs saját igazságom11 a törvényből, de van a Krisztus hűsége12 által igazságom Istentől a hit alapján, (10) hogy megismerjem őt és feltámadása erejét, és az ő szenvedéseiben való részesedést hozzá formálódva13 halálához, (11) hátha eljuthatnék valamiképp a halálból14 való feltámadásra!

1 Tehát úgy, ahogy a törvényben előírt módon a született zsidóhoz illik. Előfordult, hogy zsidó és pogány házasságából született gyermeket csak később metélték körül (Timóteus Csel 16,3). 2 A ‘zsidó’ (judeai) névnek faji jelentése volt, s olykor a megvetés mellékzöngéje társult hozzá. Az ‘Izrael’ névhez viszont a kiválasztottság tudata tapadt. 3 Egy Eszter könyvéhez fűzött midras tudni véli, hogy Benjámin volt az egyetlen ősatya, aki Izrael földjén született (Betlehem!). 4 Vagyis Pál olyan diaszpóra-zsidó volt, akinek családja hűségesen őrizte idegenben is az óhaza hagyományait, az ottani élettel szoros kapcsolatot tartott, és arameiül is tudott. A ‘héberek’-nek Rómában és Korinthusban külön zsinagógájuk is volt. Tehát megkülönböztették magukat a többi diaszpóra-zsidótól, de nem kellett feltétlenül palesztinai születésűnek lenniük. 5 A farizeusok csoportja a törvényről alkotott felfogás tekintetében is erősen eltért a szadduceusok és esszénusok csoportjától. A Thórán kívül a Thóra magyarázatából kialakult hagyományt is kötelező erejűnek tartották. ‘A farizeusok a népnek nagyszámú olyan törvényelőírást hagyományoztak, amelyek nincsenek megírva Mózes törvényében’ — írja Josephus. A Thórát tehát a farizeusok alkalmazták a megváltozott viszonyokra, és sokféle előírással, megkötéssel igyekeztek biztosítani a Thóra megtartását saját korukban. A szadduceusok, akik csak a Thórát tartották kötelezőnek liberálisabbnak számítottak. Pál nem ezek közé tartozott. 6 Míg a ‘zélóták’ (buzgók) hazafias buzgóságukról voltak híresek, a farizeusok inkább vallási buzgóságukról. A vallási előírásokat igyekeztek túlteljesíteni a törvényt elhanyagolók helyett is, hogy így hozzák közelebb Isten országát. Buzgalmukban minden általuk eltévelyedésnek minősített vallásos megmozdulást üldöztek. Érdemes felfigyelni arra, hogy itt az ‘ekklészia’ egyesszámban áll. Ez mutatja, hogy már igen korán a különböző gyülekezetek egy egyházba tartozónak tudták magukat. Az Újszövetség sok kutatója tévesen, ezt későbbi fejlődés eredményének tartja. 7 Nem tudunk eligazodni Pálnak a törvényre vonatkozó teológiai gondolataiban, ha nem vesszük észre, hogy a törvényről kétféleképp beszél. Egyfelől úgy beszél a törvényről, mint Isten változhatatlan akaratáról. Ebben az értelemben gyönyörködik a törvényben a belső embere szerint, de nem tudja betölteni azt (Rm 7,22). Másfelől pedig beszél a törvényről úgy is, mint a törvénynek a farizeusok által előírt követelményeiről. Etekintetben feddhetetlennek tudja magát. Ellenfelei a törvénynek ezeket az előírásait kérték számon a páli gyülekezeteken. {

} 8 Pál kötőszók halmozásával teszi ezt a mondatot hangsúlyossá: ‘alla menoun ge kai’: négy illetve öt kötőszót kellene lefordítanunk. Ezért látszik szükségesnek, hogy legalább négy megmaradjon a fordításban is: ‘sőt mi több (most) is…’ Az exegéták véleménye eltér egymástól abban a kérdésben, hogy a mondat melyik részére kerül a hangsúly. Egyesek szerint a mondat többlete az előzőhöz viszonyítva az, hogy most már Pál Krisztusért generálisan mindent kárnak és szemétnek ítél. Nem szabad azonban ilyen módon az apostol szavaiba élet és kultúraellenességet beleolvasnunk. A ‘minden’ ebben a mondatban visszamutat mindarra, amire megtérése előtt alapozta bizodalmát. Az ‘is’ kötőszó az állítmányra vonja a hangsúlyt, és kiemeli az állítmány jelen idejét. Tehát azt kívánja az apostol hangsúlyossá tenni, hogy amit a múltban elítélt, azt a jelenben is elítéli. Így a mondat éle a tévtanítók ellen fordul, mert azt húzza alá, Krisztus ismeretéhez mérve a jelenben is kár és szemét minden kegyes teljesítmény. 8 ‘ismeret’, ‘megismerni’ és a szó egyéb változatai igen fontos szerepet töltenek be a Szentírás üzenetének tolmácsolásában. Viszont ritkán találkozunk ezzel az összetétellel: ‘Krisztus ismerete’. (Lásd még: Kol 2,6) Mint az a birtokos szerkezeteknél nagyon gyakran előfordul, nehezen dönthető el, hogy Krisztus tárgya vagy alanya az ismeretnek. Tehát a Krisztusról szóló ismeretről, vagy a Krisztus által nyújtott ismeretről van‑e szó. A kérdésre akkor válaszolhatunk, ha megvizsgáljuk az ismeret fogalmának bibliai tartalmát. Nincs szükség arra, hogy néhány írásmagyarázóra hallgatva az ismeret szó használatában azonnal gnosztikus hatásra gyanakodjunk. Pál zsidó ellenfelekkel vitázik, és az ő fogalmi fegyvertárukhoz igazodik. Az Ótestamentumban az ismeret mindenekelőtt két személy találkozásából eredő tapasztalatot jelent. Az ismeretszerzésnek ez a személyes jellege jellemző marad mindvégig a bibliai gondolkodásra. A Jézus korabeli zsidóság az ismereten Istennek és az ő akaratának ismeretét értette (Rm 2,20). De ez az ismeret sem logikus úton, a megtapasztalás révén vagy sugallat által, hanem egyedül Istennek hittel fogadott kijelentésében lesz az ember birtokává. A zsidó ember számára Isten önmagát és akaratát a Thóra igéjében jelenti ki. A keresztyén ismeret is kijelentett és Isten igéjében közölt ismeret Istenről és akaratáról. A keresztyén ismeret mégis más ismeret mint a zsidó ismeret, mert nem a törvény betűjén, hanem Jézus személyén, halálán és feltámadásán alapul. Ezt az ismeretet Jézus adja, de ehhez őt is meg kell ismernünk. Így Krisztus egyszerre alanya és tárgya is annak az ismeretnek, amely Pál szerint felülmúlja a törvényből fakadó ismeretet. 10 Rendkívül tömör, magyarul maradéktalanul kifejezhetetlen fordulat. A ‘heurethó’ passzív alakja Istenre utal: Isten találjon engem. Pál ugyanis ellenfelei gondolatait követve abból indul ki, hogy Isten keresi az emberben az igazságot, az akaratának megfelelő életet. De ő nem akar a maga fogyatékos érdemeivel az Isten elé állni, hanem szinte elrejtőzködik Krisztusban és az ő igazságában. Mivel Pált Isten Jézusban találja, nem veti el őt, bár bűnei miatt erre rászolgálna. — Isten számonkérő tevékenységét Pál nem korlátozza az eschatológikus ítélet idejére. A zsidó gondolkodás szerint az ember földi életében is nyitott könyv Isten előtt. 11 Az ‘igazság’ (dikaioszüné) szintén egyik kulcsszava a zsidó teológiai gondolkodásnak. A magyar nyelvben sajnos nem tudjuk megkülönböztetni a görög ‘alétheiá’‑t, amely az igazságot mint a valótlanság ellentétét, és a görög ‘dikaioszüné’‑t, amely pedig az igazságot mint az igaz ember tulajdonságát fejezi ki. De a görög ‘dikaioszüné’ szó sem fedi teljesen mindazt, amit a zsidó ember igazságon értett, mert számára a héber ‘cödáká’ szó értelme volt irányadó. A ‘cödáká’-ban pedig a hangsúly nem az ember igaz, erényes mivoltára esik, mint a görög ‘dikaioszüné’-ben. Az Ótestamentumban mindenekelőtt Isten igaz, s igaz mindaz, amit Isten tesz. Isten igazsága abban nyilvánul meg, hogy szövetségébe vonja az embert, megszabja az élet jó rendjét, és azt érvényre juttatja. Az ember viszont akkor igaz, ha teljesíti a szövetséges viszonyban reá háruló kötelezettségeit, az Isten által megszabott rendhez igazodik, s mindent megtesz azért, hogy az élet jó rendje megvalósuljon. Jól szemlélteti a görög és zsidó igazságfogalom között levő különbséget Jézus válasza a megkeresztelése ellen tiltakozó Keresztelő Jánosnak: ‘Engedj most! Így kell nekünk minden igazságot betöltenünk.’ (Mt 3,15) A görög ember méltánytalannak és igazságérzetét sértőnek találta volna, hogy a bűnösökkel egy sorba kell állania. Jézus azonban ezt tartotta igazságosnak, mert így szolgálta Istennek üdvösséget szerző terveit. A zsidó kegyesség a ‘cödáká’ ótestamentumi értelmét elszegényítette, mert leszűkítette az Isten jóakaratának szolgálatát a Thóra és a hagyomány előírásainak a megtartására. Úgy gondolták, hogy Isten segítségével és az ember igyekezetével ezek az előírások betarthatók. Az előírásoknak megfelelő cselekedeteket pedig Isten méltányolta, és igazságnak számította be. Az így igaznak minősülő kegyes azután számíthatott Isten segítségére. A zsidó kegyes igazsága szorosan kapcsolódott az eschatológikus várakozásokhoz is, amennyiben csak az igazságot felmutatni tudó kegyes reménykedhetett abban, hogy részt vehet Isten eljövendő országában. Az igazság követelménye is minden bizonnyal fontos szerepet kapott Pál ellenfeleinek tanításában. Pál átveszi ellenfeleitől az igazság fogalmát is, hogy új tartalommal megtöltve, segítségével világosabbá tegye az evangélium üzenetét. Egyúttal azonban a különbségek is szembetűnőbbé válnak. 12 Ismét a fordítók egyik ‘kereszt’-jével, az oly sok gondot okozó birtokos szerkezetekkel van dolgunk, mint a ‘Krisztus ismerete’ esetében (Lásd: 9. jegyzet!). A szöveg ugyanis reánk bízza a döntést, hogy Krisztust a hit tárgyának vagy alanyának kell‑e tekintenünk. Számunkra az első változat hihetőbbnek tűnik: ‘Van a Krisztusba vetett hit által (igazságom);’ De tárgyilagosan fel kell tennünk magunknak a kérdést, hogy nem azért tűnik‑e ez a változat hihetőbbnek, mert a ‘hit által való megigazulás’ reformátori tételének gyakori emlegetése miatt ez idegződött bele a fülünkbe. Elgondolkoztató ugyanis az, hogy a hit még egyszer szerepel a mondatban ‘a hitre’ vagy ‘hit alapján’ formában. Nehéz magyarázatot adni arra, hogy mi a különbség a hit által nyert igazság és a hit alapján kapott igazság között, és így a hit kétszeri említése szószaporításnak tűnik. Figyelembe kell vennünk azt is, hogy a hit az ‘által’ (‘dia’) névutóval együtt Pál leveleiben elvétve fordul elő. Ez érthető is, mert a görög ‘dia’ elöljáró birtokos esettel általában valamilyen cselekmény, esemény végrehajtóját és eszközét jelöli meg. Pálnál viszont a hitnek elfogadó és nem cselekvő szerepe van. Meg kell tehát vizsgálnunk a második változatot is: Vajon ebben az esetben nem Krisztus hitéről van‑e mégiscsak szó? Idegenkedünk ettől a gondolattól, mert a liberális Jézus-képre emlékeztet. Mintha Pál azt mondaná, hogy Jézusnak is ugyanúgy szüksége lett volna istenhitre, mint minden embernek. Ne felejtsük el azonban, hogy Pál az egész szakaszban zsidókeresztyén ellenfeleinek gondolatkörében mozog. A ‘hit’ szó jelentését tehát ebben az esetben az ótestamentumi ‘emet’ szó felől kell megközelítenünk. Az ‘emet’ pedig mindenekelőtt Isten tulajdonsága, és azt fejezi ki, hogy hű önmagához szavának és ígéreteinek megvalósításában. Ilyen értelemben beszél Pál is Rm 3,3-ban is ‘Isten hité’-ről, amelyet az ember hitetlensége sem tud hatálytalanná tenni. Természetesen ezen a helyen a fordításokban ‘Isten hűsége’ szerepel. Valószínűnek tarthatjuk tehát, hogy a teljesen azonos birtokos szerkezet, most már ‘Krisztus hite’ változatban, szintén Krisztus ‘emet’-jéről beszél, azaz cselekedeteiben tanúsított hűségéről önmagához. Krisztus hűségében viszont Isten hűsége öltött testet, aki irántunk való szeretetében beváltotta szabadításunkra tett ígéreteit, mert Krisztus is hű maradt szolgálata teljesítése közben Isten szándékai és tervei iránt. Ennyiben valóban beszélhetünk ‘Krisztus hité’-ről, de pontosabban kifejezzük az ige üzenetét, ha minden köntörfalazás nélkül a ‘Krisztus hűsége által’ fordítást részesítjük előnyben. Így a megigazulástan hagyományos forenzikus értelme tágabb, szoteriológiai és eschatológiai tartalmat nyer, és felismerjük, hogy Pál Istentől kapott igazsága nemcsak Krisztus érdemeinek a javára írását, hanem az egész, Krisztus hűséges szolgálata által újjáteremtett és hordozott életét jelenti. A ‘Krisztus hűsége’ fordulatban tehát Krisztus szolgálatra indító szolgáló szeretete kerül új megvilágításba. Ugyanerre az eredményre jutunk a párhuzamos helyek gondos elemzésével is (Rm 3,22.24.26; Gal 2,16; 3,22), ahol Pál szintén a ‘Krisztus hite által’ fordulattal fejti ki a megigazulásról szóló tanítását. 13 Az eredeti szövegben olyan ige szerepel (‘szümmorphidzeszthai’), amely egyszerre két szempontot akar érvényre juttatni: A keresztyén ember részt vesz a Krisztus halálára formálódás folyamatában. Ez azonban a Krisztussal való közösség következményeként megy végbe életében. 14 Az eredeti szövegben ‘ek nekrón’ áll, ami szó szerint annyit jelent: Halottak közül. A kifejezést úgy is érthetnénk, hogy itt Pál az igazak feltámadásáról beszél. A korabeli zsidóság reménységei között megtalálható ez az elképzelés is. Pál szavai azonban mégsem erre utalnak. A ‘nekrosz’ (halott) szó többesszáma a halottak összességét, a halottak birodalmát jelentette.

Pál tiszteletet parancsoló zsidó múltja

Amikor Pál ellenfeleivel az ingyen kegyelem evangéliumáért harcol, a teológiai érvek mellett gyakran felhozza saját életének a példáját, mert így az élet valóságába metszve ábrázolhatja az evangélium igazságát. Számára az evangélium nem teológiai tétel, hanem az életútja eredeti irányát egészen új irányba terelő és rendező igazság. Ha feladná az evangéliumot egyszerre üressé és hiábavalóvá válna küzdelmes élete. Teológiáját is elsősorban innen kell megközelítenünk. A kor szellemi mozgalmai sokkal kisebb nyomot hagytak teológiáján, mint a damaszkuszi fordulat.

Mégsem tekinthetjük Pált élményteológusnak. Soha nem beszélt arról, hogy milyen érzések töltötték be azon a nevezetes napon. De nem tartja élete fordulatát a megtérés egyetlen igazi módjának sem. Mindenekelőtt a vele történtek értelmét keresi, mert azokat „Jézus Krisztus kinyilatkoztatásának” (Gal 1,12) tekinti. Azért tér vissza életének ehhez a fordulópontjához annyiszor, mert ott jelent meg neki a feltámadott Jézus, és ezzel Jézus őt Isten kegyelme új korszakának tanújává tette (1 Kor 9,1; 15,8). Ott ismerte fel abban, akit eddig üldözött, Isten Fiát, akit Isten népének és a világnak urává tett (Gal 1,16). A damaszkuszi fordulatban értette meg az evangélium üzenetének lényegét, amelyhez mindhalálig tántoríthatatlanul hű maradt. Mert ha őt, aki Krisztus ellensége volt, Krisztus mégis magáévá tette, akkor ez csak a méltatlanokat is minden emberi előfeltétel nélkül is elfogadó, merő kegyelemből történhetett (1 Kor 15,9-10). Ott nyerte el élete új értelmét és küldetését: a pogányok apostolává kell lennie (Gal 1,16). Ez a feladat logikusan következett azokból a kijelentésekből, amelyeket megtérése alkalmával Krisztustól kapott. Bár ő a szigorú zsidó irányzat követője volt, mégsem népe körében látta szolgálata területét, mert a neki jutott feltétel nélküli kegyelem meggyőzte őt arról, hogy a pogányok sincsenek kirekesztve a Jézus Krisztusban felkínált szabadulásból (Rm 3,29). Ez az egyáltalán nem teljes felsorolás is bizonyítja: Pál teológiájának minden lényeges és fontos hajtása a damaszkuszi úton kapott kijelentésbe ereszti le gyökereit.

Az apostol személyes vallomásait élete nagy fordulatáról mindig meghatározza az a kérdés, amelyet a gyülekezetek élete éppen akkor időszerűvé tett. A második Filippi-levél (Fil 3.) vallomásából hiányzik minden történeti adat, mert csak arra a belső átértékelésre akarja irányítani figyelmünket, amely megtérésének magától értetődő következménye volt. Azért kell megtérésének ezt az oldalát megvilágítania, mert ellenfelei a zsidó kegyesség idejét múlt értékeivel akarják megterhelni a gyülekezetet, és ezzel megingathatják evangéliumba vetett hitét. Mivel olyan értékekről van szó, amelybe a kegyes zsidó Isten előtt vetette bizodalmát, Pál gondolatmenetének előterébe is az embernek Istennel való kapcsolata kerül. Isten és ember két pólusa között feszül a fejezet mondanivalója. Természetesen Pál arról is beszél a fejezet második felében, hogy Isten és ember viszonya döntően meghatározza az ember életvitelét is, de a nézőpont mindvégig a ‘coram Deo’ (Isten előtt) marad.

De azt kell mondanunk, hogy Pál az evangélium széles színskálájú fénykévéjét, ebben az esetben, még az Isten és ember kapcsolatának is csak egyik, sajátos területére összpontosítja. Tehát az evangéliumnak az a kifejtése, amelybe az apostol most belekezd, még nem a teljes evangélium, hanem annak csupán egyik, a gyülekezet helyzetéből adódó vonatkozása. Nem véletlen, hogy a reformációban is az evangéliumnak ez a vonatkozása került előtérbe. Mert Pál ellenfelei és a reformáció korának keresztyénei is egyaránt buzgó, Istennek tetszeni vágyó kegyes emberek voltak, csak a bizakodásuk volt ‘testi’, az ember kegyes teljesítményeire támaszkodó. Olyan evangéliumra volt tehát szükségük, amely — Jézus ismert példázatával élve — nem a tékozló fiúnak, hanem az otthon maradt fiúnak szólt. Jézus az evangéliumnak mindig azt az oldalát fordította a hallgatói felé, amelyre helyzetükben éppen szükség volt. Leült a vámszedők és bűnösök asztalához, hogy ezzel tudtukra adja: Isten kegyelmébe a legutolsó bűnös is belefér. A jószándékú és kegyes gazdag ifjúval folytatott beszélgetését pedig úgy irányítja, hogy az belássa: Fogyatkozásaink miatt mindig kegyelemre szorulunk. Pálnak is önelégült, magukban bízó kegyesekkel volt dolga, és ezért az volt a lelkipásztori feladata, hogy az ő gondolatvilágukban maradva ugyan, de világosan értésükre adja: A kegyelemből soha nem lehet kinőni. Erre pedig nem találhatott volna alkalmasabb módot a maga élete nagy tanulságának bemutatásánál. Mert élete a legékesebben szóló bizonyítéka annak, hogy a legjobb szándékú, legbuzgóbb kegyes is Isten ellenségévé válhat, ha önmagára épít. De élete egyértelmű, világos beszéd arról is, hogy még a legelvakultabb kegyes is Isten örvendező, hálás és alkalmas eszköze lehet, ha Isten megkönyörül rajta.

(4b) Pál damaszkuszi útja előtt a zsidó kegyesség mértékén mérve is átlagon felüli kegyességgel dicsekedhetett. Pál ezt ‘testben való bizakodás’-nak nevezi. Természetesen ebben az ítéletében már az a látás érvényesül, amely a ‘Krisztus ismereté’-ből fakadt, és amellyel utólag, visszatekintve vizsgálja régi életét. Megtérése előtt azonban az imponáló ‘testi’ teljesítményeket is Istennek tetsző dolgoknak ítélte.

(5) Mindaz, amit megtérése előtt felmutathatott nemcsak a pogányokkal szemben részesítette előnyben Istennél, hanem saját honfitársaival szemben is. Mivel a zsidó ember hite szerint a Izrael népe Isten választott népe, az Istenhez tartozás egyik fontos feltétele volt a zsidóságból való testi származás. Minél messzebbre visszavezethető volt ez a származás, annál nagyobb előnyt jelentett Isten és a zsidó ember szemében, hiszen történelme során sok ‘kétes’ származású elem (Lásd: az idumeai Nagy Heródes!) keveredhetett Izrael népébe. Pál családja Benjáminig vissza tudta vezetni családfáját, és ezzel törzsökös palesztinainak számított. Családja ezt azzal is megbecsülte, hogy a diaszpórában is ápolta a hazai hagyományokat, és ünnepi, de hétköznapi együttlétein az otthoni nyelvet használta. Gyermeküket is Jeruzsálembe, Gamáliel rabbi lábaihoz küldték tanulni (Csel 22,3). Tehát Pálnál a felmenő ágon is minden a legnagyobb rendben volt. Kegyes ‘nemeslevelén’ a legélesebb zsidó szem sem találhatott foltot. Az megtámadhatatlan volt.

(6) A legősibb családból származó zsidó ember sem hitte azonban, hogy a makulátlan származás önmagában előnyt jelent számára. A vérségi kapcsolat a zsidó néppel mindenekelőtt azt az előnyt jelentette, hogy ahhoz a néphez tartozhat, amely a törvényt kapta Istentől, amely történelmében Isten nagy tetteire emlékezik, és amelyben megszentelt hagyományok szabályozzák az egész életet. A körülmetélkedés által lett a zsidónak született ember mindannak a kiváltságnak részese, amelyet Isten a vele szövetségbe vont népnek ajándékozott. Ezt az örökséget azzal becsülte meg egykor Pál, hogy a maga részéről is minden megtett, amit csak megtehetett, hogy méltónak bizonyuljon erre az örökségre. A maguk zsidó voltát a legőszintébb komolysággal vállaló farizeusok közé tartozott, akik az egész életüket a Thóra és az azt kiegészítő Misna (tradíció) alá rendelték. Pál olyan pontosan betartott minden farizeusi szabályt, hogy a törvény legszigorúbb értelmezése alapján követelt igazság szempontjából is feddhetetlen volt. Még a farizeusok közül is kitűnt azzal, hogy kész volt keményen fellépni a keresztyén egyház ellen, hogy az atyai hagyományokat semmi meg ne ronthassa. Tehát kegyes ‘nemeslevele’ az Isten ügye iránt odaadó buzgóság szempontjából is kifogástalan volt.

Pál most már mindazt, amire azelőtt szerfelett büszke volt, ‘testi’ bizakodásnak nevezi. Tehát olyannak, ami az élet természetes rendje, az ember saját erőfeszítése nyomán jött létre, és nem Isten beavatkozása révén. Így történhetett meg vele, hogy őszinte vallásos buzgóságtól vezettetve magával Istennel került szembe. Kapcsolatban maradt ugyan Isten népe múltjával, de nem ismerte fel jelenét és jövendőjét. Ez pedig minden buzgó kegyessel megtörténhet, ha csak az emberire ügyel, mert ami emberi, az egyúttal bűn által megrontott is.

Ez a Krisztus ismeretében gyökerező teológiai szempont óvja meg attól, hogy kiábrándulva a zsidóság meddő és elkülönüléshez vezető buzgóságából antiszemitává váljon. Tehát a korábbi gondolkozásmódja szerint, ‘testi’ módon ítélje el saját népét és volt küzdőtársait. Tudja, hogy honfitársainak tévedése nem a zsidó faj természetében, hanem a minden emberre egyformán jellemző bűnös és Istentől elidegenedett természetben gyökerezik. Ezért nem is tagadja meg származását a renegát léleknek a múltját kisöpörni igyekvő buzgóságával, hanem megőrzi mindazt, ami népében Isten szerint való: ‘Mert megbánhatatlanok és visszavonhatatlanok az Isten ajándékai és az ő elhívása.’ (Rm 11,29) De elutasít mindent, ami népe kegyességében nem Istenre, hanem az emberre alapoz. Vitathatatlan, hogy Isten a testi Izraelnek sok előnyt adott a többi néppel szemben. De ha valakinek Isten előnyt ad, azt nem zsákmányul adja neki saját haszonra. Így az ember ‘testi’ módon élne vissza Isten ajándékaival. Pedig akinek Isten többet adott, attól többet is vár (Luk 12,48). Ajándékait tehát biztatásul és elkötelezésül adja Isten mások szolgálatára.

A múlt átértékelése Krisztusért

(7—8) Pál egy szót sem szól a damaszkuszi út eseményeiről, mégis mondanivalójának száznyolcvan fokos fordulatával félreérthetetlenül életének erre a döntő szakaszára utal. Megtérésének most egyetlen következményére irányítja figyelmünket, mégpedig arra a belső folyamatra, amely a farizeusi múlt átértékelése tekintetében ment végbe benne. Mert a megingott gyülekezetnek most élete nagy fordulatának éppen erre a tanulságára van szüksége. Áltestvérek férkőztek ugyanis a gyülekezetbe, akik olyan értékeket kínálnak nekik, amelyeknek értéktelen, szemét voltára őt már régen megtanította az Isten. Meg akarja őrizni őket attól, hogy semmitérő fémkacatot sózzanak rájuk nemesfém gyanánt.

Bár a dolgok értékelése láthatatlan lelki, szellemi folyamat, az ember életének iránya, tartalma mégis ezen fordul meg. A világ és az élet megszámlálhatatlan jelenségeit értékeljük, a fontosabbakat kiválasztjuk, és törekvéseinket ezek megszerzésére irányítjuk. Az istenfélő, kegyes ember is értékel, de a fontossági sorrend megállapításában igyekszik Isten szempontjait érvényesíteni. Az értékelés folyamatának természetéhez tartozik, hogy míg egyes dolgokhoz ragaszkodunk, másokat elvetünk, és lehetséges, hogy éppen olyasmit dobunk szemétre, amire múlhatatlanul szükségünk van. Értékelésünk csak nagyon ritkán tárgyilagos. Ítéletünk inkább attól függ, hogyan határozzuk meg helyünket és rendeltetésünket a világban. Pál saját tapasztalataival bizonyítja, hogy még az Istennek tetszeni vágyó ember értékelését is mennyire uralma alatt tartja ‘testi’ gondolkozásmódja, vagyis Istentől elidegenedett, őt meg nem értő, megromlott ítélőképessége. Rossz választásainknak, elvakult törekvéseinknek végső soron ebben van a magyarázata. Amikor Isten megkönyörül magára maradt életünkön, és szavával új megvilágításba helyezi dolgainkat, akkor egy új értékelési folyamat indul meg bennünk, átértékeljük az eddig követett fontossági sorrendet, és elvetjük ami károsnak bizonyult, hogy megszerezhessük az igazi értékeket.

Pál a damaszkuszi fordulatot követő átértékelés eredményeit a nyereség és veszteség üzleti fogalmainak segítségével mondja el. Természetesen ez nem volt olyan könnyű számára, mint a könyvelőnek a nyereség és veszteség számait papíron felcserélni. Az átértékelés önmagával, múltjával, a farizeusok védelmet nyújtó közösségével és egész eddigi vallásos gyakorlatával való nehéz és fájdalmas szakítást vont maga után, hogy egy teljesen ismeretlen, de helyesnek ítélt útra lépjen, olyan emberek közé, akik mindig gyanakodni fognak rá.

De az apostol mondanivalójának hangsúlya mégsem a damaszkuszi fordulatban bekövetkezett átértékelésre esik. A gyülekezetnek elsősorban azt kell felismernie, hogy ő még most is kárnak ítél mindent, ami a múltjában annyira értékesnek tűnt, és amiben akkor bizakodott. Mert a gyülekezetet olyan keresztyének akarják befolyásuk alá vonni, akik Krisztust megismerve szintén átmentek egy bizonyos átértékelési folyamaton, de úgy gondolták, hogy a keresztyéneknek Krisztus erejével továbbra is Isten megnyerésén kell fáradozniuk. Szükség van tehát a keresztyén életben is olyan szabályokra, kegyességi formákra, amelyek megtartásával bizonyíthatja a kegyes ember Isten iránti háláját, alázatát és odaadását. Ennek érdekében meg kell őrizni Isten népének múltjából mind azokat az értékeket, amelyek összeférnek Krisztus ismeretével, sőt ebben az ismeretben gazdagabb és teljesebb értelmet nyernek. Meg kell tartani a körülmetélkedést, mert azzal tehet tanúságot a keresztyén ember arról, hogy részese akar lenni az atyák által elnyert ígéreteknek és Isten eljövendő országának, és ezért kész magára venni Isten igáját. Meg kell tartani a törvénynek Krisztus által is megtartott előírásait, mert a keresztyén ember is csak akkor élhet Istennek tetsző, szent életet, ha korlátok jelölik ki cselekedeteinek útját. Így gyűjthet magának az ember Isten színe előtt is helytálló, a réginél tökéletesebb igazságot, és így mutathatja meg zsidónak és pogánynak, hogy a keresztyének igazsága több az övékénél.

Pál nem hagy kétséget afelől, hogy az egyház mindaddig, míg földi vándorútját járja, Isten irgalmas szeretetére szoruló bűnös emberek közössége marad. Ezért mindaz, amit a keresztyén ember tesz, és ami az egyházban történik magán hordja a tévedés, a bűn, a hitetlenség bélyegét. Ha újra számolgatni kezdi értékeit, megtérését, egyházhűségét, buzgóságát, áldozatot kívánó kegyes cselekedeteit, másokénál különb erkölcsi felfogását vagy bármit, amit a keresztyén élet többletének tekint, bizakodása ‘testi’-vé lett, kivonta magát Isten megújító ítélete és kegyelme alól, és megrekedt a szolgáló életben. Nem szűnhet meg tehát soha az az átértékelési folyamat, amelynek során kárnak és szemétnek ítéljük a saját, még oly kegyesnek látszó teljesítményünket is, és egyetlen nyereségnek tartjuk azt, amit Isten Krisztusban nyújt nekünk. Csak így maradhatunk nyitottak Isten számára.

Pált nem egy új életelv vagy új teológiai felfedezés késztette, és készteti azóta is az ember kegyes teljesítményeinek leértékelésére, és a Krisztus ismeretének felértékelésére. De nem kereshetjük az átértékelés okát személyes kudarcban vagy a zsidóságról szerzett rossz tapasztalatokban sem. A fordulatot egyedül Krisztus megismerése, és az ő ismeretének soha nem sejtett gazdagsága végezte el. Addig nem volt elégedetlen magával, sőt igen büszke volt buzgó kegyességére, de a Krisztus ismeretéhez mérve mindez egyszerre nagyon szürkének és szegényesnek bizonyult. Ahogy egy vak is csak akkor tudja igazán felmérni, hogy mit jelent a vakság, amikor már megnyíltak a szemei. Pál a damaszkuszi úton ismerte meg Krisztust. De ez a megismerkedés nem hozott volna döntő fordulatot életébe, ha nem lett volna egyúttal felismerés is. Egészen bizonyos, hogy Pál nem a damaszkuszi úton hallott először a Názáreti Jézusról. Ha üldözte követőit, tudnia kellett azt is, hogy azok kit követnek. Tudhatta, hogy a keresztyének Jézust tartják a Messiásnak, de őt megbotránkoztatta a kereszten kivégzett Messiás, mert nem tudta összeegyeztetni az ilyen szelíd és hatalom nélkül való Messiást Izrael dicsőséges jövőjéről táplált reménységeivel. Jézus követőit is azért üldözte, mert meg volt róla győződve, hogy hazugságaikkal megrontják Isten igaz ismeretét, és a könnyen hívő, reménykedő népet maguk után csábítva a politikai zűrzavar nyomorúságát hozzák az országra. Vakságát később azzal magyarázta, hogy akkor Krisztust még ‘test szerint’ ismerte (2 Kor 5,16). A maga képességeiben hívő, a maga kegyes értékeivel megelégedett és elismerést, dicsőséget hajszoló ‘testi’ gondolkodású ember nem is ismerhette fel a megfeszített Názáretiben a Krisztust, mert nem is érezte magát rászorulva.

De amikor a damaszkuszi úton találkozott Jézussal, döbbenten ismerte fel, hogy akit eddig üldözött, kicsoda is valójában. Mindenekelőtt felismerte, hogy amit tanítványai terjesztenek róla, valóban igaz: A megfeszített Názáretit az Isten feltámasztotta a halálból. Ha pedig Jézust Isten feltámasztotta, akkor őt igazolta, és mindazok, akik Jézust elvetették, és követőit üldözték minden kegyes buzgóságuk ellenére bűnösen vak, istentelen és elveszett emberek. De felismerte a gyalázat fájában, Krisztus keresztjében Isten érthetetlen szeretetének nagyságát is. Ha Isten nem törölte el a föld színéről kemény szívű népét, mert nem fogadta be, akit küldött hozzájuk, és ha a feltámadott Úr nem semmisítette meg őt, aki pedig üldözte az övéit, akkor annak csak egy magyarázata lehet: Isten nem akarja a bűnös halálát, hanem hogy megtérjen, és éljen (Ez 18,23). Felismerte, hogy mindazt, amit Jézus vállalt, Isten iránti hűségből vállalta, mert Isten is hű maradt népe iránti szeretetéhez, és az ítélet előtt meghirdette számára a kegyelem idejét. Ezért, ha neki megnyílt szemeivel kárnak is kell ítélnie meddő, törvényeskedő múltját, a kegyelem alapján mégis új élet kezdődhet számára. Felismerte azt is, hogy élő Ura van, aki vele lesz a megnyílt út küzdelmeiben és nehéz szolgálatában. Kegyelmére tovább is számíthat, mert ezentúl az ‘Úrban’ élhet, tehát egyháza élő testének tagja lehet, az ige irányításával és a Lélek erejével végezheti szolgálatát, és nem kell újra a maga bűnös, ‘testi’ valójára támaszkodnia.

Pál a Krisztus ismeretének sokrétű, valóban mindent felülmúló gazdaságából most csak az Istentől kapott igazságot emeli ki, mert ellenfelei is főképpen az Isten előtt számító igazság követelményét hangoztatták. El kell ismernünk, hogy ebben a követelésben sok igazság van. Alapja az az ótestamentumi felismerés, hogy Isten és ember viszonyában Isten marad mindig a Teremtő, és az ember a teremtmény, Isten marad a kiválasztó és az ember a kiválasztott, az ő akarata a törvény, az ember dolga pedig annak követése, és a szerepek soha fel nem cserélődhetnek. Pál tudja, hogy ebben a tekintetben az Újszövetség ideje sem hozott változást. Az ember tehát végzetesen félreérti a helyzetét, ha követelődzve, vagy akár csak könyörögve lép az Isten elé, mielőtt tudomásul venné, és teljesítené Istennek az ember egész életére igényt formáló kijelentett és határozott akaratát. Ha az ember számítani akar Isten segítségére, akkor igaznak kell bizonyulnia Isten előtt, vagy másképpen: Igazságot kell felmutatnia Isten előtt. A farizeusok például tudták azt, hogy Isten várva-várt uralma csak akkor fog beköszönteni, ha az egész Izrael méltónak bizonyul rá. Mivel pedig az sem volt titok előttük, hogy Izraelben mindig lesznek olyanok, akik a törvényt nem tisztelik kellőképpen, ezek fogyatékos igazságát igyekeztek túlteljesítve a törvény előírásait a maguk nagyobb igazságával pótolni.

Isten az emberi életnek szeretetre épülő jó rendjét a mi érdekünkben a kegyelem idején is féltve őrzi, és számon kéri rajtunk, mert különben káoszba hullna a világ. Jézus soha nem hagyott kétséget afelől, hogy a bűnösök felé kegyelmesen forduló Isten sem adta alább igényeit, sőt a szeretet törvényét kiszabadította az Isten törvényét eltakaró és eltorzító számos emberi előírás kusza szövedékéből. Isten tehát változatlanul keresi életünk igazságát, és nekünk igaznak kell bizonyulnunk előtte. Pál azonban élete nagy fordulópontján ráébredt arra, hogy nincs saját igazsága a törvényből, s amit ezelőtt annak gondolt Isten előtt szégyellni való kár és szemét. De tudja azt is, hogy a saját erejéből nem is lesz soha olyan igazsága, amelynek alapján Istenben reménykedhetne. Isten azonban megkönyörült rajta és megajándékozta ingyen kegyelemből Jézus Krisztus szeplőtelen és feddhetetlen igazságával. Krisztus hűséges szolgálata által rendbe jött az ügye Istennél. Felöltheti fogyatékos igazságára Krisztus igazságát, mint egy hibátlan ruhát, és elrejtőzve maradhat Benne, hogy az ‘Úrban’, tehát a feltámadott Úr hűséges szolgálata által megtörténhessen az, amire a törvény erőtlen volt a bűn miatt: Istennek tetsző új életben járhasson.

Ez az ajándékba kapott igazság most már feleslegessé tette a törvényből való igazság értéktelen kacatjainak gyűjtögetését, levette a kegyes kötelességek terhét róla, és szabaddá tette figyelmét és energiáit a többi ember számára. Nem is hajlandó újra visszatérni a kegyes rabságba, hogy újra a ‘test’-ben bizakodjék Krisztus helyett. A Krisztus igazságát a hit alapján ajándékozta neki Isten. A hit azonban nem lép a ‘test’ helyébe, mintha az ember most már önmaga helyett a hitére alapozhatná az igazságát. Hinni éppen azt jelenti, hogy az önmagukba helyezett bizalom helyett bizakodásunk Isten felé fordul, és egyedül Isten felkínált kegyelmére alapoz. A hit tulajdonképpen az az Isten felé fordult űr, az a ‘lelki szegénység’, amelybe Isten belehelyezheti Krisztus tökéletes igazságát. Így végül is Pál az, aki kapcsolatban marad népe történelmével, és nem ellenfelei. Mert Izrael népének egész történelme arról beszél, hogy nem a nép hűsége, hanem a kegyelmes Isten szerzett Izraelnek igazságot, amikor az a számonkérés idején felé nyújtotta ki kezét.

Mivel a hit Isten felé fordult űr, Pálnak mindent, ami eddig bizakodással töltötte el, kárnak és szemétnek kellett ítélnie, és veszni kellett hagynia, hogy Krisztust elnyerhesse. Nem arról van szó tehát, hogy Krisztus betetőzte és igazzá tette a zsidó vagy keresztyén kegyes buzgóságát. A ‘test’-ben való bizakodás és a Krisztusban való bizakodás nem fér meg egymással. Vagy abban bízik az ember, hogy igazzá tud lenni Isten előtt a maga jóvoltából, és akkor Krisztus nem jelent számára nyereséget, vagy pedig veszni hagyja a hamis értékeit, és az igazi érték után nyúl. Úgy tűnik, hogy az embernek megint teljesítenie kell valamit. Míg azelőtt a törvényt kellett betöltenie, hogy elnyerje az igazságot, most mindezt kárnak és szemétnek kell ítélnie, hogy Krisztust elnyerje. Ha valaki így gondolná, újra az Isten dolgaiban értetlen ‘testi’ látásmód csapdájába esnék. Kárnak és szemétnek ítélni minden hamis bizakodást csak az tud, akit Isten megajándékozott Krisztus mindent felülmúló ismeretével. Az átértékelés tehát nem feltétel, hanem következmény. Az új értékelést viszont Pál a keresztyén élet útján is meg akarja őrizni, hogy többé semmiféle testi bizakodás ne furakodhassék Krisztussal való kapcsolatába.

A felületes bibliaolvasó azt hihetné, hogy Pál aszketikus, világtagadó álláspontra helyezkedik, mert Krisztusért mindent kárnak és szemétnek ítél, mintha Krisztuson kívül semmi más érték nem lenne számára a világon, és Krisztus mindent felülmúló ismeretéért haszontalannak és elvetendőnek kellene tartania az emberiség évezredeken keresztül szorgalmasan gyűjtögetett hatalmas ismeretanyagát. Úgy látszik, ezt az álláspontot képviseli Pál Gal 6,12-ben is: ‘Jézus Krisztus által számomra a világ megfeszíttetett, és én is a világnak.’ Mindkét helyen azonban világosan kitűnik az összefüggésből, hogy Pál azt veti el Krisztusért, amivel az ember Isten előtt akar dicsekedni. Természetesen minden e világon Isten és az ember közé férkőzhet, mert a bűnös emberi természet arra törek-szik, hogy valamivel igazolja magát Isten előtt, és ne szoruljon az ő kegyelmére. Ezért megtörténhet, amint Pál múltja is példázza, hogy még a jószándék is helyrehozhatatlan kárt okozhat. A világban ‘semmi sem tisztátalan önmagában’ (Rm 14,14), de minden tisztátalanná lehet — tehát távol tarthat Istentől —, ha nem élünk, hanem visszaélünk vele. Ebben az összefüggésben lesz érthetővé ez a páli mondat: ‘Ami hitből nincs bűn az.’ (Rm 14,23). Ha bármi a világon a mi bizakodásunk alapjává válik, legyen az a legszentebb dolog, kár és szemét. De ha Krisztus ismeretének gazdagságából, Isten kegyelméből élünk, akkor a maga helyén Isten ismét értékké teheti a számunkra. A Pál múltját betöltő buzgóság kárnak és szemétnek bizonyult, Isten azonban még nagyobb buzgósággal ajándékozta meg. Addig az embereket dicsőségvágya eszközének tekintette, és most visszakapta őket szolgálati területnek. Egykor üldözte az egy-házat, mert erőszakkal akarta jobb belátásra bírni őket, most pedig mindenkinek mindenné lett, hogy megnyerjen némelyeket (1 Kor 9,22).

Új élet Krisztus ismeretében

Csak a gondolatmenet vonulatainak kellő kidomborítása érdekében szükséges, hogy új fejezetet nyissunk. A levél eredeti formájában még egy vessző sem választotta el a most következő mondanivalót az előzőektől. Ez nem csupán formai kérdés. Pál szándéka éppen az, hogy a gyülekezet belássa: Az az igazság, amely nem a saját igazságunk, amelyért nem tettünk semmit, amelyet úgy kaptunk Krisztusban Istentől, az nem hagyja érintetlenül a keresztyén ember életét, hanem gyökeresen megváltoztatja. A hit és élet szoros és elválaszthatatlan kapcsolatban van egymással. Ennek hangsúlyozása igen fontos abban a küzdelemben, amelyet az apostol a gyülekezet evangéliumi hitéért folytat.

Mert Pál ellenfelei azt tartották, hogy nemcsak az üdvösségét nem szolgáltathatja ki az ember Isten kiszámíthatatlan kegyelmének, és ezért azt a maga igyekezetével is biztosítania kell, hanem a keresztyén életet sem lehet ráhagyni az evangélium erejére. Úgy gondolták, hogy az evangéliumból hiányzik az ösztönző erkölcsi erő, mert ha valaki készen kap valamit, akkor könnyelművé és kényelmessé válik. Ezért az evangélium mellett szükség van a törvény követelményeire és az elérendő tökéletesség serkentő erejére is. Pál viszont tudja, hogy az embernek Istennel való kapcsolata, és az a bizakodás, amely Isten színe előtt betölti őt, döntően meghatározza életvitelét az embertársaihoz fűződő kapcsolatait is. Nem maradt hatástalan az életfolytatásra a zsidó megigazulástan sem, hanem továbbrezgett a dicsőségvágyban, az ítélkezésben és az elkülönülésben. A ‘test’-ben bizakodó, önmagára támaszkodó ember vallásos teljesítményeivel csak tovább hizlalja az amúgy is elnyűhetetlen önző énjét. De továbbrezeg a kegyelemre építő bizakodás is, és nyomában új élet támad, amely most már magától értetődően az evangélium jellemvonásait viseli magán. Ezt az új életet az apostol egy hosszú és bonyolult célhatározó mondattal írja körül, amely éppen azért ilyen bonyolult — és jó, ha a fordításban is érzékeltetjük ezt —, mert amit leír, az is alapjaiban, eszközeiben, céljaiban Isten—ember—világ hármas pólusa között mozgó, egymással szervesen összefüggő és elválaszthatatlan egységet alkot.

(10) A Krisztus megismerése nemcsak leveszi a törvény előírásainak gyötrő és meddő terhét elcsigázott vállainkról, hanem új célt és gazdag programot is ad az életünknek. Az új élet célját is Jézus Krisztusban találjuk meg. Tőle van igazságunk, és egyúttal ő az életünk programja is. Mert a Krisztus ismerete arra indítja Pált, hogy ‘megismerje őt’. Ezzel kimondja egyrészt, hogy Krisztus első, életet fordító megismerése még nem jelenti Krisztus teljes megismerését. Az ő teljes megismeréséhez kevés az emberi élet. Másrészt azonban azt is világossá teszi, hogy az új élet forrása továbbra is Krisztus marad. Ahogy a Krisztus első megismerése utat nyitott Pál életébe Krisztus szabadító szeretete előtt, úgy Krisztus megismerésének ezután is az a célja, hogy Krisztusnak minél nagyobb hely jusson az életben. Krisztust nem azért kell jobban megismernünk, mert esetleg korrigálnunk kell az evangéliumnak róla szóló üzenetét, és meg kell toldozgatnunk a régi törvénnyel. A Krisztus megismerésében a változatlan kegyelemnek kell egyre szélesebb körökben áthatnia a keresztyén ember életének egész területét.

A keresztyén élet tehát az élő Úrral való közösségben indul, folytatódik és ér el végső céljához. Pál szavaiból kitűnik, hogy ez a közösség nem valami misztikus egyesülés révén jön létre Krisztussal, hanem a megismerés feltételei között. Tehát egyre többet kell tudnunk róla. Erről gondoskodik az egyház Ura a hirdetett igével. Pál a Krisztusról hirdetett ismeretből két eseményt állít előtérbe: Krisztus halálát és feltámadását. De Krisztus halálának és feltámadásának nemcsak a történeti ténye fontos. Mivel mindez értünk történt, Krisztus megismerése közben azt is felismerjük, hogy milyen következményeket jelentenek a mi számunkra. Mi is meghalunk a bűnnek, és feltámadunk új életre. Pál leveleiben többször is rámutat erre az összefüggésre (Rm 6,4—5; Kol 2,12—13). A Krisztus megismerése Krisztussal való sorsközösséghez vezet. A keresztyén ember ajándékba kapott igazsága tehát nem lebeg valahol fölöttünk, hanem a halál és feltámadás legradikálisabb változását hozza életünkbe.

Nagyon különös, a Filippi-levélnek ezen a helyén Pál a történeti sorrendet megfordítja. Először beszél a feltámadás következményéről, s csak azután a Krisztus haláláéról. Ennek az a magyarázata, hogy most a Krisztus és a benne hívő sorsközösségének egy másik következményére akar rávilágítani. Arról már beszélt, hogy Krisztussal együtt meghalt a bűnnek, amikor kárnak és szemétnek ítélte a múltját. Amikor pedig Istentől ajándékba kapta Krisztus igazságát, feltámadott új életre. Most azonban figyelme már erre az új életre irányul. Ez pedig a feltámadás erejéből él, és a Krisztus szenvedéseiben való részesedésben valósul meg, miközben hozzáformálódunk halálához. Krisztust a hirdetett ige által élő és feltámadott Úrnak ismerjük meg, aki a Szentlélek erejével vesz részt a megigazult ember életében. A Lélek azonban meglepő módon Krisztus szenvedéseiben részesíti őt. Krisztus szenvedése a Krisztus dicsőségének ellentéte. Krisztus szenvedett, mert nem önmagának élt, és nem a maga dicsőségét kereste. Az Úr Lelke tehát megtöri önzésünket, és elveszi dicsőségünket. Nem az ember nagyságát növeli, hanem egyre inkább nyilvánvalóvá teszi teljes alkalmatlanságát. Ami tehát a megigazulásban történt Isten színe előtt, az realizálódik az egész élet folyamatában. Pál ellenfelei nem ismerik jól Krisztust, mert azt hiszik, hogy a megszentelődés pozitív folyamat, amelyben az ember mindig több lesz, és fokról fokra feljebb lép a szentség lépcsőin a tökéletesség felé. Pedig Krisztus helyes ismeretében a megszentelődés negatív folyamat, amelyben az ember egyre többet csalódik önmagában, egyre több bűnt fedez fel életében, egyre többször van szüksége bűnbánat tartására, egyre inkább bűnbocsánatra szorul, tehát egyre kisebbé válik — alázatosabbá! — önmaga előtt. De ha így egyre inkább hozzáformálódik Krisztus halálához, Krisztus élete is egyre nagyobb teret kaphat benne. Az egészséges keresztyén élet titka a helyes látásmódban van. Önmagunkra tekintve nem találunk semmi dicsekedni valót. Ha azonban önmagunkon megnyugodni nem tudó tekintetünket Krisztusra fordítjuk, Benne felfedezhetjük a mi hiányzó igazságunkat. Krisztusban az ember valóban: ‘Simul iustus et peccator.’

A feltámadott Úr Lelkének ereje még egy másik szempontból is részesévé tesz bennünket Krisztus szenvedésének. Krisztus élete szolgálatunkban telt el, és a feltámadott és élő Úr továbbra is ezt teszi. Ha Krisztus halálára formálódó életünkben egyre több hely juthat Krisztus élete számára, akkor ez nem jelenthet mást, mint hogy Krisztus bennünket is belevon az ő szolgáló életformájába. Minél inkább megismerjük Krisztust, annál inkább szorongat az ő szeretete (2 Kor 5,14), hogy életünk célját ne önmagunkban, kegyességünk ápolgatásában lássuk, hanem embertársaink szolgálatában. De minden szolgálat áldozattal jár. Krisztusé is azzal járt, s a mienk sem lehet kivétel. A szenvedés természetes velejárója a keresztyén ember szolgálatának, mert Krisztus sem igényelt magának hatalmat, és az övéinek sem adott más hatalmat, mint az evangélium és a szeretet hatalmát. Nem is lehet az Isten szeretetének örömüzenetéről erőszakos eszközökkel tanúskodni. A hatalom biztosítékai nélkül kell lesegítenünk embertársaink válláról terheiket, és ez a bűn ereje miatt mindig vesződséges feladat. Ezért aki részt vállal Krisztus szolgálatában, részese lesz szenvedéseinek is: ‘Mindenben ajánljuk magunkat mint Isten szolgái: sok tűrésben, nyomorúságban, szükségben, szorongattatásban.’ — írja Pál a Krisztus megismerésében új irányba fordult életéről a korinthusiaknak. (2 Kor 6,4) Másutt pedig így ír: ‘Mert mi, akik élünk, mindig halálra adatunk Jézusért, hogy a Jézus élete is nyilvánvaló legyen halandó testünkben. Úgyhogy a halál bennünk végzi munkáját, az élet pedig tibennetek.’ (2 Kor 4,11—12) A Krisztus ismeretéből folyó új élet tehát valóságosan, és nemcsak képletesen idomul hozzá Krisztus halálához. De milyen csodálatos metamorfózis! A szolgálatban halálra adott halandó testünk életet ajándékozhat. Milyen silányak is a kegyelemből termő gyümölcsökhöz mérten a törvényeskedés szüleményei! Fakadhat‑e mások számára élet a körülmetélkedésből, a mosakodásokból, a szombatnapi tilalmakból, a tiszta és tisztátlan megkülönböztetéséből, a böjtölésekből? Ezzel szemben az evangéliumi aszkézis: a szolgálat minden terhének vállalása másokért.

(11) Aki a Krisztust megnyerte nem ismeri a céltalan életet. Gazdag életprogramot nyújt számára Krisztus megismerésének feladata és a Krisztus halálához formálódás a szolgáló életben. De a Krisztus és a benne hívő sorsközösségének még nem ez a végső célja. Mert ‘ha eggyé lettünk halálának hasonlóságával, még inkább eggyé leszünk feltámadásával is.’ (Rm 6,5) Itt a földön nem igényelhetjük Istentől a feltámadás dicsőségét. Itt még Krisztus szenvedései és halála az osztályrészünk. A vég mégsem a teljes kudarc, mint ahogy Krisztusé sem volt az. A vég egyszersmind új kezdet is. Pál a levélnek ebben a versében meghökkentő módon úgy fogalmazza meg reménységét, mintha nem volna egészen bizonyos feltámadásában: ‘Hátha eljuthatnék valamiképp a halálból való feltámadásra!’ Az exegéták találgatják ennek az okát. Lohmeyer úgy véli, hogy Pál mártíriuma jutalmául külön, idő előtti feltámadást remél a maga számára. Volz pedig arra gondol, hogy Pál ezen a helyen, úgy mint 2 Kor 5,4-ben, a halála után közvetlenül bekövetkező feltámadás iránti óhaját fejezi ki. A különös mondat, a feltételes módban fogalmazott reménység magyarázata azonban nagyon egyszerű. Ezzel is ellenfeleivel száll vitába. A törvényeskedők ugyanis tökéletes kegyességükre hivatkozva befejezett ténynek vették a feltámadásban való részvételüket. Pál gondolatai viszont már a következő szakasz mondanivalójánál vannak: Mindaddig míg végig nem futottuk pályánkat, nem tekinthetjük beérkezett keresztyénnek magunkat. Van ‘testi’ gondolkozásra valló üdv-bizonyosság is. Amikor a kegyes ember a maga hitére, megtérésére, buzgó életére tekintve elvehetetlennek tartja üdvösségét. A kegyelem dolgaiban járatos Pál tudja, hogy a kegyelemből ki is lehet esni. Ha az ember önmagára néz, egyre tökéletlenebbnek tudja magát és egyre kevésbé meri elvárni reménységei teljesülését. Egyedül az Isten kegyelmében bízva reméli, hogy eljuthat a jeltámadásra. A kegyelem pedig nem fizetség, amelyet követelhet. Hátha! Ez a bizakodás hangja, és nem az elbizakodottságé. Mert a célba még meg is kell érkezni.

3. Az evangéliumi tökéletesség értelme
3,12-16

3,12-16: (12) Nem mintha már megragadtam volna1, vagy már tökéletessé2 lettem volna, de versenyt futok, hátha meg is ragadhatnám3, amiért megragadott engem a Krisztus Jézus. (13) Testvéreim, én magamról még nem gondolom, hogy már megragadtam. Egyet azonban igen4: a mögöttem levőket5 elfelejtve, az előttem levőknek pedig nekifeszülve (14) célegyenest futok Isten felülről való elhívása versenydíjáért a Krisztus Jézusban. (15) Nosza hát, tökéletesek! Így gondolkodjunk! És ha valamit másként gondoltok, Isten is ugyanezt fogja kijelenteni nektek. (16) Mindenesetre: amire eljutottunk, ahhoz igazodjunk!

1 Hiányzik a mondat tárgya, tehát az, aminek a megragadásáról szó van. Az egzegéták általában a mondat környezetében keresik, amivel pótolhatnák a hiányzó tárgyat: feltámadás (Lütgert), Krisztus ismerete (Michaelis), maga Krisztus (Dibelius), a versenydíj (Delling) — mérlegelik a lehetőségeket. Gnilkának van igaza, aki szerint Pál tudatosan hagyja el a tárgyat, mert a keresztyén élet befejezetlenségére akarja tenni a hangsúlyt: Bárki, bármit is hoz fel beérkezettsége bizonyítékául, még nem érkeztünk be a célba. Ezt húzza alá az apostol az időfokok tudatos használatával. Az első ige kivételével, amely aorisztoszban áll, a többi a folyamatos jelenidő és a perfektum (a múltban bekövetkezett állapot) ellentéteivel fejezi ki a keresztyén élet feszültségét. Nincs szükség tehát annak feltételezésére, hogy az ellenfelek a már a földi életben bekövetkező lelki feltámadás gnosztikus tanítását vallották (Lütgert; V.ö.: 2 Thess 2,2; 3,11; 2 Tim 2,18), és Pálnak ezzel kellett felvennie a küzdelmet. 2 A ‘tökéletesség’-et Pál nyilvánvalóan ellenfeleinek jelszavai közül veszi át. Ez az apostol által idézett jelszó késztet egyes írásmagyarázókat arra a feltevésre, hogy ebben a szakaszban Pál már nem a zsidókeresztyén, hanem a gnosztikus, libertinista ellenfeleit veszi célba. A gnosztikus felfogás szerint ugyanis a helyes ismeret ‘tökéletessé’ teszi az embert. Erre gondolva állítja Schmithals, hogy Filippiben is a korinthusi helyzethez hasonlóan gnosztikus tévelygőkkel van dolga (Vö.: 1 Kor 2,6). A ‘tökéletesség’ azonban teljesen beleillik a törvényeskedő ellenfelek felfogásába, és Pálnak a velük szemben eddig folytatott polémiája törés nélkül, következetesen folytatódik ebben a szakaszban is. Az ellenfelek ugyanis azt vallották, hogy a törvény igazi betöltésével már itt a földön elérheti az Isten által megkívánt ‘tökéletesség’-et (Mt 5,48). 3 Ugyanaz a hamis biztonságot megingató feltételes mondattal történő fogalmazás, mint 3,11-ben! 4 Hiányos mondat, amely az előző mondat állítmányával egészítendő ki: De egyet igen (ti. Gondolok). 5 Az exegéták itt is találgatják, hogy mi az, ami Pál háta mögött van. A zsidó múltjára most bizonyára nem gondol, hiszen pályája kezdetét abban látja, hogy őt Krisztus megragadta. Ebben az esetben sem kell meghatározott dolgokat feltételeznünk a kifejezés mögött. Pál a keresztyén életút egész tartalmára gondol. 6 Ebben a mondatban két egymással összefüggő probléma van, és ezek megoldási módjától függ a fordítás és értelmezés. A legfontosabb eldönteni, hogy Pál a ‘tökéletesek’ megszólítást komolyan veszi‑e, tehát magát és az előbb vázolt életstílust követőket foglalja‑e egybe a ‘tökéletesek’ címszó alatt, vagy pedig ironikusan érti‑e, megszégyeníteni igyekezve a beképzelt tökéleteseket. A mondatszerkezet feltétlenül az utóbbi mellett szól. A ‘phronómen’ coniunctivusban áll, és ezért felszólítást és nem megállapítást tartalmaz: gondolkodjunk! Pál tehát minden keresztyént arra int, hogy úgy gondolkodjék, ahogy azt a pályafutás képével bemutatta. De a felszólítás elsősorban azoknak a filippibelieknek szól, akik kacérkodnak az ellenfelek által hirdetett ‘igazi’ tökéletességgel. A mondatnak ezt az irónikus értelmét igazolja az a megfigyelés is, hogy az élen álló ‘hosszoi’ felkiáltást vezet be (B1—Debr. 304. §.). Ebben az esetben viszont a ‘tökéletesek’ csak megszólító értelmű lehet, s nem vonhatjuk bele a ‘gondolkodjunk’ ige többesszám első személyét így: Akik tökéletesek vagyunk…! — Még több fejtörést okoz a következő mondat. A legtöbben megengedő értelműnek veszik: Ha mégis másképp gondolkodtok mint mi, majd Isten megmondja mi az igazság. Csak az a fontos, hogy ahhoz igazodjunk, amit már eddig is kijelentett nekünk. Ez az értelem tetszetősnek tűnik, mert megengedi a keresztyén életfelfogás egyéni, pluralista értelmezését. De a nehézség abban van, hogyha Pál is így érti a mondatot, akkor halomra döntötte mindazt, amit eddig mondott, és kicsorbítja az élét annak is, amit az ő követéséről a következőkben mondani fog. Ezért, például, Barth úgy próbál segíteni magán, hogy a gondolkozásbeli eltérést keresztyének között csak a formai és kifejezésbeli különbözőségek tekintetében tartja lehetségesnek. Michaelis szerint pedig Pál a különböző élethelyzetekre van tekintettel, amelyekben mindenkinek magának kell az apostol által felvázolt életstílust kialakítania. Az igazság azonban az, hogy Pál a 15. és 16. versben csak még nyomatékosabbá teszi a maga életstílusának az egyedül helyes voltát. Az a ‘touto’ (ez) ugyanis, amelyről az Isten kijelentést fog adni, azzal a ‘touto’-val függ össze, amely az előző mondatban azt jelöli meg, amiről nem gondolkodhatunk másként, mint az apostol, mert ez a ‘touto’ viszont visszamutat mindarra, amit a keresztyén élet futásáról hallottunk. A mondat jól kiköszörült éle tehát ismét Pál ellenfelei irányában vág: Bárki is hivatkozzék Isten valamilyen kijelentésére, Isten csak azt jelentheti ki, amit az evangéliumban kinyilatkoztatott. Ezért az evangéliumhoz, amelyre Isten eljuttatott, kell igazodnia a keresztyén ember életvitelének.

Lendületes futás a szolgálat pályáján

(12) Az előzőekben az apostol Krisztus megismerésének a folyamatát negatív fejlődésnek, meghalásnak mutatja be. Minden, amire büszkék lehetünk, inkább kárnak és szemétnek bizonyul, és minden eszköz, amellyel magunkat biztosítani szeretnénk, egyre inkább kicsúszik a kezünkből. De ez a Krisztus ismeretéből merítő életnek csupán az egyik oldala. Mert ahogy morzsolódik önhittségünk, dicsőség‑ és hatalomvágyunk, úgy jut egyre több hely életünkben Krisztus számára. Most az apostol a keresztyén életnek erre a pozitív oldalára tekint, és elénk tárja: mit jelent meghalni Krisztusnak, hogy ő ‘éljen bennünk’ (Gal 2,20).

Mint az egész 3. fejezet során, úgy most is szem előtt kell tartanunk, hogy Pál ellenfeleivel viaskodik a gyülekezet evangéliumi hitének megőrzéséért. Mit taníthattak a befurakodott áltestvérek a keresztyén életről? Bizonyára azt, hogy ők már megvalósították az Isten által követelt tökéletességet. Az egész probléma hátterében az a mindennapos keresztyén tapasztalat húzódik meg, hogy a Krisztus megismerésével nem lettünk egy csapásra tökéletesek. Pál evangéliuma szerint soha nem is leszünk azok, míg e testben élünk. Ez az igazság sok keresztyénre csüggesztőleg hathatott, és elkoptathatta a bűn elleni küzdelem kezdeti lendületét. Pál ellenfelei ezt az igazságot úgy igyekeztek legyűrni, hogy bizonyos törvényes előírásokkal és azok betartásával gondolták bebizonyítani maguknak és másoknak: Mi már készek vagyunk az Úr fogadására. Ezzel a felfogással természetesen együtt járt mind azok ‘szabadságá’-nak (Gal 2,4) kárhoztatása, akik előírásaikat semmibe vették.

(13) Pál a Krisztus helyes ismeretéből a keresztyén élet töredékességére tekintve egész más következtetésre jut. Ezt a versenyfutás képével világítja meg: Igen, igaz, még nem mondhatom, hogy már megragadtam volna, amire elhívattam, még nem lettem tökéletessé, de mint a futó, versenyt futok, hátha meg is ragadhatnám. Látva fogyatékosságát, nem csügged el, de nem is pihen képzelt babérain, hanem mint futó a célra, minden igyekezetével Istennek reá vonatkozó akarata megvalósítására tör. Ebből a látásból hiányzik az, amit az élet csúcsának szoktunk nevezni. A keresztyén élet pályájának egyetlen csúcsa van, és ez túl van a földi életen, Istennél. Addig sok mindent elvégezhetünk, túljuthatunk életünk delelőjén is, sikeres emberekként pihenőre várhatunk, mégsem állhatunk meg, mert amíg élünk mindig van Istentől kapott feladatokkal teli, megtenni való út előttünk.

Még nem ragadtam meg a célt — mondja Pál. Ha Istennek az volna a szándéka, hogy mielőbb kiemeljen az élet futásából, bizonyosan megtenné. Ha ezt mégsem teszi, akkor még tervei vannak velünk a földi életben. Azok a párhuzamos helyek, ahol Pál szintén a versenyfutás képét használja (1 Kor 9,24—27; Fil 2,16; 2 Tim 4,7—8), bizonyítják, hogy pályafutása tartalma a reá bízott szolgálat betöltése. A végső célt csak úgy érheti el, ha küldetését betöltötte. Nem szakad ki a világból tehát, hogy minél előbb a célnál legyen. Sőt belemegy az élet sűrűjébe, mert a célhoz vezető pálya a szolgálat útja. A keresztyén élet harcát Pál is sokszor a bűn elleni küzdelemben látja. De a versenyfutás képével megrajzolt szolgáló életforma előtérbe állításával megóv bennünket attól, hogy helytelenül fogjuk fel a bűn elleni küzdelem természetét. Mert a bűn elleni küzdelmet önző, ‘testi’ módon is folytathatjuk, ha kínos gonddal csak arra ügyelünk, hogy az élet szennye be ne mocskolja a fehér ruhánkat. Pedig Krisztus igazi ismeretében csak egy lehet fontos az ember szemében, a másokért végzett szolgálat. A bűn elleni küzdelmet is ennek érdekében vívja teljes elszántsággal, hogy míg másoknak szolgál, maga méltatlanná ne legyen (1 Kor 9,27). Ha egy csöppnyi kétség jelenik meg az apostol hangjában, amikor a végső célra tekint, akkor nem Isten kegyelmét kérdőjelezi meg, hanem a még előtte fekvő pályaszakaszra gondol. Mert csak az elvégzendő feladatokon keresztül érheti el a célt.

Ez a dinamikus, soha nem nyugvó és a feladatoknak mindig nekigyürkőző életstílus a kegyelem evangéliumából fakad. A törvény is tűz az ember elé feladatokat: ‘Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok is tökéletes.’ (Mt 5,48). De a törvény az emberi igyekezetre és teljesítőképességre apellál, a ‘test’ pedig szeretné a törvény követelményeit minél olcsóbban megúszni. Ezért megelégszik látszateredményekkel, a tökéletesség formális jegyeivel. A szeretet követelményét, amelyre Jézus szava Mt 5,48-ban indít, a törvény a ‘testi’ embernél nem tudja megvalósítani. Ezzel szemben Pál élete és szolgálata sarkalló erejének is Jézus Krisztust vallja: „Amire meg is ragadott engem a Krisztus Jézus.” Ez először is nyilvánvalóvá teszi, hogy a kezdeményező szerep Krisztusé, azaz ‘onnan felülről’ való. A kezdet nem Pál elhatározásán múlott. Ez a kezdet továbbá nagy feszültséget hordozott magában. Egyszerre lett nyilvánvaló Krisztus ismeretében Isten nagy és érthetetlen irgalma iránta és az ő erre mindenestül méltatlan volta. Mivel pedig az ellentéteknek ez a találkozása nem megsemmisülést, hanem új életet hozott számára, a visszafizethetetlen adósság feszültsége ébredt fel benne. Ez a feszültség mint felajzott íj röpítette a szolgálatba, az egyetlen irányba, amelyben ez a feszültség levezethető. Pál arról beszél ugyan, hogy Krisztus megragadta őt, de mert Krisztus szeretettel nyúlt utána, hogy hiábavaló életéből kiragadja, ez mégsem jelentett külső kényszert számára. Ezért írja 2 Kor 5,14-15-ben: ‘A Krisztus szeretete szorongat minket, miután úgy ítéltük: azért halt meg mindenkiért, hogy az élők többé ne önmaguknak éljenek, hanem annak, aki érettük meghalt és feltámadott.’

Pál szükségesnek tartja azt is megértetni a gyülekezettel, hogy a Krisztus ismeretében elnyert kegyelem és a maga méltatlansága között levő feszültség az egész életpályáján elkíséri, és előre hajtja: A mögöttem levőket elfelejtve, az előttem levőknek pedig nekifeszülve futok. Félreértenénk szavait, ha belőlük arra következtetnénk, hogy a múltat meg kell tagadnunk, tanulságait el kell felejtenünk. Pál éppen az előbb beszélt arról, hogy lendületes életének egyik titka a damaszkuszi fordulatban keresendő, hiszen akkor ragadta meg Krisztus. A múltban szolgálatának sok eredménye is megtalálható. Maga írja, hogy többet fáradt, mint a többi apostol (1 Kor 15,10). A kegyelem erejét tagadná, ha mindezt megtagadná. De nem engedheti, hogy a múlt, az eddig befutott pálya eredményei megigézzék tekintetét, és ‘babérjaira’ ültessék a cél előtt. Mindaz, amit eddig elért, Krisztus ismeretében kevésnek és kegyelemre szorulónak bizonyul. Hálaadóságát még nem egyenlítette ki.

Hiányérzete akkor sem hagyja pihenni, ha előre tekint. Még nem elég, amit elvégzett, hiszen Krisztus szorongató szeretetében a szolgálatnak új területei és perspektívái tárulnak fel előtte. Ezek nem engedik, hogy sokat bíbelődjön azzal, amit eddig elért. Minden erejére szükség van, hogy az előtte levőknek nekifeszülhessen, mert ereje teljes bevetése nélkül nagyon keveset végezhet el az eléje tornyosuló feladatokból. Tudja, hogy az őt ért kegyelemből eredő adósságának ledolgozásához kevés az élete, de ez a mindvégig megmaradó feszültség teszi késszé minden múltbeli csalódás vagy siker ellenére is szolgálata átgondolására és a szolgálatban való megújulásra. Szolgálatában Jézus szava az irányadó számára: ‘Ha mindent megtettetek, amit parancsoltak nektek, mondjátok: haszontalan szolgák vagyunk, csak azt tettük, amivel tartoztunk.’ (Lk 17,10) Így teszi lendületessé és tartalmassá futásunkat az a felismerés, hogy mindig kegyelemre szorulunk. Emellett a lendületes és erőteljes futás mellett csak kényszeredett kullogásnak tűnik a törvényeskedők minden igyekezete. De kullogva nem lehet a célba érkezni.

Célratörő futás az elhívás jutalmáért

(14) Pál szolgálatának egyik feszítő ereje a múltban elnyert kegyelem. De ugyanilyen erővel vonzza a versenydíj is, amely a pálya végén várja őt. A keresztyén életnek ez a két végpontja szorosan összefügg egymással. Szeretné elérni a célt, mert erre ragadta meg Krisztus. Istennek felülről való elhívását az út kezdetén kapta, de a versenydíjat, aminek elnyerésére Isten elhívta őt, csak az út végén veheti át. A damaszkuszi úton keltett hatalmas feszültség majd csak az Istennél elért tökéletességben fog feloldódni. Amíg a földi életben fut, pályáját kegyelemre szorult bűnösként futja végig, akinek egyetlen vigasztalása Krisztusnak mindenre elégséges kegyelme. A kegyelem nagyságának és a maga érdemtelenségének a kiáltó ellentéte majd csak ott, Istennél fog eltűnni.

A pálya versenydíja kétség nélkül az üdvösség. Pál azonban nem tér ki arra, hogy milyen is lesz az az üdvösség, amelyet pályadíjul fog kapni Istentől. Máskor sem engedi szabadjára fantáziáját, mert neki elég Krisztus ismerete. Ahogy a földi élete is Krisztus ismeretében nyert igazi tartalmat, úgy a mennyei élet dolgában is egyedül Krisztus ismeretére támaszkodik. Számára a legtöbb, amit az üdvösségről el lehet mondani, hogy ott majd hordani fogjuk az utolsó Ádám, Jézus Krisztus képét (1 Kor 15,49), és teljes közösségben együtt leszünk vele (Fil 1,23).

Pál az elhívást kegyelemből kapta, futását is kegyelem alapján futotta, és a versenydíjat is kegyelemből fogja elnyerni. De a díj mégiscsak pályadíj, amely nem lesz mindenkié. Azok nyerhetik el, akik Krisztus ismeretében vállalták a szolgálat rögös pályáját, és azon teljes erőbevetéssel futottak a cél felé. Úgy tűnik, hogy Pál szavaiban újból az ember teljesítménye vált az üdvösség feltételévé. Pál azonban elhárítja a félreértés veszélyét. Újra hangsúlyozza ugyanis, hogy az indulás, a futás, de a célbaérkezés is Jézus Krisztusban történik. Az ő kegyelmes jelenléte nélkül soha nem érkeznék a célba. De ne felejtsük el, hogy a pálya a szolgálat útja, s csak azon keresztül lehet célba futni. Isten elhívása mindig megbízás is, és azok nyerik el az üdvösség versenydíját, akik életében nem lett hiábavaló Isten kegyelme (1 Kor 15,10). (V.ö.: Fil 2,16)

Pál nemcsak a hálaadósság űzi a szolgálati pályáján, hanem vonzza az üdvösség reménysége is. A célegyenesben tudja magát, ahonnan már látja a célt, s ez megsokszorozza erejét a futásban. A földi élet megfeszített iramú szolgálata és az üdvösség reménye tehát összefonódik egymással és támogatja egymást Pál életében. Nem lehet az egyiket a másik rovására kijátszani. Arról már volt szó, hogy az üdvösség versenydíját csak a szolgálat útján lehet elérni. Most kerüljön a hangsúly arra, hogy a szolgálatot végző üdvösségének szem előtt tartása nem elítélendő kegyes önzés. Pál a feladatok közé teljesen elmerülve sem veszíti el szeme elől a saját üdvösségét. Nem is tehetné, mert szolgálatának is az iránta megnyilvánuló mentő szeretet adta az indítást és a hajtóerőt. Tudja, hogy az az Isten, aki elhívta, nem tekinti őt a munka végeztével eldobható holt eszköznek. Amennyire elhibázott a csak a maga üdvösségét szem előtt tartó, önző életstílus, annyira erőtlenné válik az a szolgálat, amely nem ismeri a minden elveszett juhot vagy dénárt is megkereső isteni szeretetet. Szeretetet az adhat, aki kapott is. A szolgálatnak nincs tartása az üdvösség reménysége nélkül. Erre gondolt Jézus is, amikor a szolgálat sikereitől megittasult tanítványok beszámolójára ezt válaszolta: ‘Ne azon örüljetek, hogy a lelkek engednek nektek, hanem inkább azon örüljetek, hogy neveitek fel vannak írva a mennyben.’ (Lk 10,20)

(15) Dinamikus pályafutásának bemutatása után a reá jellemző határozottsággal most már közvetlenül azok felé fordul, akik a gyülekezet elé a tökéletesség illúzióját festik, vagy akik ezzel a tökéletességgel kacérkodnak. Mintha csak azt mondaná: Nosza hát, tökéletesek! Állítsátok a törvényeskedők képmutató és erőtelen tökéletessége mellé az én kegyelemre építő lankadatlan szolgálatomat, és akkor válasszatok! Dobjátok hát el azt a szánalmas tökéletességet, amelyre annyira büszkék vagytok! Mert egyedül Krisztus tökéletes, és csak az feddhetetlen, amit ő tett, tesz és tenni fog ezután a keresztyén ember életében. Míg a földön élünk, tökéletlenségünknek egyedül Krisztus tökéletessége lehet a takarója. Teljességre majd csak a célba jutunk. Így kell gondolkodnunk, ha azt akarjuk, hogy egészséges maradjon keresztyén életünk és szolgálatunk.

Lehet, hogy akadnak olyan keresztyének, akik a nekik adott isteni kijelentésekre hivatkozva másként gondolkoznak. Az őskeresztyénség és közöttük Pál is (1 Kor 14. fej.!) nagy becsben tartották a prófétákat. Olyan hívők voltak ezek, akik a Lélek ajándékának birtokában, nem is annyira a szent iratokra, mint inkább közvetlen isteni kinyilatkoztatásra támaszkodva fedték fel Isten időszerű akaratát a szolgálat válaszútjain (Csel 16,7—9), az emberi szív rejtett titkait (Csel 5,3; 1 Kor 14,24—25), vagy a várható eseményeket (Csel 11,28; 21,10). Pál sem tagadja, hogy az Úr Lelke közvetlen kijelentésben is részesítheti az embert. Maga is nem egyszer hivatkozik ilyen kijelentésre (Gal 1,12; 1 Kor 7,25.40). De nem ismer el egyetlen olyan tanítást vagy véleményt sem Isten kijelentésének, amely ellentmond Isten Jézus Krisztusban adott végérvényes kinyilatkoztatásának, az evangéliumnak. Pálnak ez az álláspontja megegyezik az első keresztyének egységes meggyőződésével, amely szerint Jézusnak Isten titkait feltáró tevékenysége nem szakadt meg halálával, hanem a Lélek által tovább folytatódik a gyülekezetben. Jézusnak a Lélek által kijelentett akarata ugyanolyan súllyal esett latba, mint földi életében mondott szavai. De a gyülekezetben elhangzó prófécia mértéke továbbra is Jézus földi életében mondott szavai maradtak. Csak így lehetett a Lélek ellenőrizhetetlen munkájára hivatkozó próféták kijelentéseiben a tiszta búzát elválasztani az ocsútól. Tehát aki prófétál, csak egyet tehet: az evangélium üzenetét kell alkalmaznia a gyülekezet vándorútjának adott körülményeire.

(16) A maga életstílusának alaptörvényét Pál végül egy tömör mondatban foglalja össze: ‘Amire eljutottunk, ahhoz igazodjunk’! Szó sincs itt arról, hogy egyéni elgondolásoknak nyitna teret, mintha a keresztyén életfolytatás kinek-kinek a hite mértékéhez igazodhatnék. Amire eljutottunk, az az Istennek Krisztus ismeretében feltáruló ingyen kegyelme a bűnös ember iránt. Ehhez kell igazodnia, mint katonának a sorban első helyen állóhoz, a keresztyén életnek. Ha kegyelemből élünk, akkor pályafutásunkat csak az irgalmas szeretetben másokért vállalt lankadatlan szolgálat jellemezheti. Az apostol ellenfelei az evangéliumtól visszaléptek a törvényhez, és ehhez szabták életüket. A törvény pedig önzővé, felszínessé, elbizakodottá és személyválogatóvá tesz. A cselekedeteink is öncélúvá, a másik ember sorsától függetlenné válnak. Találóan foglalja össze Luther a keresztyén élet titkát 1 Kor 7. fejezetéhez írt szermójában: ‘Mindentől szabad vagy Isten előtt a hit által, de az emberek között mindenkinek szolgája vagy szeretetből.’ ”

(Joó Sándor: Megragadott a Krisztus. Ajtony Artúr):

„MEGRAGADOTT A KRISZTUS
Lekció: ApCsel 9,1-9

Alapige:

‘Nem mondom, hogy már elértem, vagy hogy már tökéletes volnék; hanem igyekezem, hogy el is érjem, a miért meg is ragadott engem a Krisztus Jézus.’

Filippi 3,12

Amikor bibliaolvasó vezérfonalunk szerint az elmúlt hetek valamelyik napján ehhez a részhez értünk a Bibliában, már akkor gondoltam reá, hogy jó lenne ezt a sok üzenetet, ami ebben az Igében van, elmondani a gyülekezetnek is. Nem volt reá alkalom. Most azonban hadd térjek vissza hozzá! A felolvasott textusban tulajdonképpen csak egyetlen szó az, ami olyan mélyen érintett, hogy beszélni szeretnék róla. Ez a szó, hogy ‘megragadott!’

Pál azt mondja, hogy ‘megragadott engem a Krisztus’. Ez a kifejezés olyan élményre, olyan történetre utal, ami minden keresztyén ember életében meg kellene, hogy legyen. Olyan kifejezés ez, ami tisztázza egy embernek a Krisztussal való hitbeli kapcsolatát, ennek a kapcsolatnak a lényegét, gazdagságát és lehetőségét.

‘Megragadott engem a Krisztus Jézus!’ Így fejezi ki Pál apostol ezt a csodát, ami vele a Krisztusban való találkozásban történt. Olyan szót használ itt az eredeti görög szövegben az apostol, amiben benne izzik még mindig annak a régi damaszkuszi úti találkozásnak a forró élménye. Gazdag jelentésű szó ez, aminek a magyarban a következő jelentései vannak: megfogni valamit, mint a macska az egeret, — elnyerni valamit, mint az új lakó a házát, — meglepni valakit, mint a tolvaj az alvót, — rajtakapni valakit valamin, mint a rendőr a betörőt, — befogadni valakit, mint ahogyan a szívébe fogadja be az ember azt, akit szeret, — utolérni valakit, mint ahogyan egy betegség utolér, — véglegesen legyőzni, hatalmába keríteni valakit, ahogyan a győztes hadvezér a legyőzöttet, — megragadni valakit, mint ahogyan a fuldoklót a megmentője.

Mindezt tette vele az Úr Jézus: megfogta, véres tusában elnyerte, birtokba vette, meglepte és rajtakapta amikor éppen a hívők üldözésére indult, amint éppen a leggonoszabb gondolatok, tervek foglalkoztatták, és utolérte, és mégis szívébe fogadta, mint kedves gyermekét, éppen ezzel győzte le, kerítette hatalmába végérvényesen, — tehát megragadta, megragadta úgy, hogy sohase eressze el többé! Ugyanezt élte át és éli át mindig újra Pál apostol, amit jó pár száz esztendővel azelőtt az Úrnak egy másik szolgája, Jeremiás próféta. Amit Pál így fejezett ki: ‘megragadott engem a Krisztus Jézus’, azt Jeremiás így fogalmazta meg: ‘Rávettél Uram és rávétettem, megragadtál engem és legyőztél!’ (Jeremiás 20,7).

És nézzétek: ez a hit igazi lényege mindenkor! Hit Istenben nem egyéb, mint a legyőzöttség érzése és ténye. De míg általában legyőzöttnek lenni nyomasztó és bénító, addig ez a legyőzöttség fölszabadító és boldogító. – A hit olyan találkozás Istennel, ami térdre kényszerít előtte és ezáltal fölemel. Ezt ezért szeretném most újra hangsúlyozni, mert a hit fogalmával kapcsolatban mindig találkoztam félreértéssel és a hit funkciójának a megszűkítésével. A félreértés az, hogy a hitet bizonyos értelmi meggyőződésnek tekinti az ember. Hiszem, amit meg tudok érteni, magyarázni, és nem hiszem ami hihetetlen! Nos, a hit nem intellektuális értelemben vett ismeret, nem abból áll, hogy elismerek, helyeslek bizonyos igazságokat, amikhez értelmi meggyőződés alapján jutottam el. Megszűkítése pedig a hitnek, amikor azt csak olyan eszköznek tartom, amivel egyszerűen elfogadok valamit, például a bűnbocsánatot, – mintegy elfogadom, amit Isten felkínál. Ebben van valami igazság, de nem teljes igazság. A hitben sokkal hatalmasabbról, fenségesebbről van szó. Arról, amit Pál és Jeremiás kifejeztek: ‘Megragadott engem a Krisztus, rávettél Uram, megragadtál és legyőztél!’

A hitben nem annak van elsősorban fontossága, amit én teszek, például nem annak, hogy elismerek, helyeslek, elfogadok valamit, megértek vagy nem értek meg valamit, – mindez mellékes jelentőségű azzal szemben, amit Isten tesz velem, amit Isten jelent a számomra. – A hit nem azt jelenti, hogy mintegy megragadtam Istent, pláne nem azt, hogy értelmi úton ragadtam meg, megértettem, hanem éppen fordítva: megragadott az Isten, legyőzött, totálisan, teljesen legyőzött az Isten, az Ő isteni igazságának és kegyelmének ereje. Ezt érezte Pál. Tehát azt, hogy Isten, Akivel ott a damaszkuszi úton a Krisztus hangjában találkozott, egész emberi lényét megragadta, le életének a legmélyebb gyökeréig, le a szíve tudatalatti mélységéig, és ő nem ellenkezett, hagyta magát, belesimult az őt olyan hatalmasan megragadó isteni kézbe! És attól kezdve egy egész új életet, új tartalmat és irányt jelent számára az, hogy ‘megragadott engem a Krisztus Jézus!’

‘Megragad’ – nem úgy, mint ahogyan egy érdekfeszítő regény ragad magával, vagy egy nagyszerű zenei alkotás elbájol, megigéz, – nem úgy, ahogyan valami hatalmas érzés, egy szenvedélyes szerelem kerít hatalmába, – nem így, hanem mindennél hasonlíthatatlanul hatalmasabban ragad meg Krisztus egy embert. Nemcsak arról van szó, hogy megérint egy kis keresztyén hangulat, nemcsak felkavarja a lelket vagy éppen lecsendesíti néhány kegyes szó, – hanem a megfeszített és feltámadott Jézus Krisztus személyesen be-lemarkol az ember életébe és bevonja azt a maga hatalmának a bűvkörébe, hatósugarába, – a keresztyén ember megszállott ember, de nem ügynek vagy eszmének a megszállottja, hanem egy élő isteni személynek: a Jézus Krisztusban megismert Isten Szent Lelkének a megszállottja!

Itt van a titka annak a hallatlan erőnek, aktivitásnak, ami Pál apostol életét jellemezte. Miért tudott annyi gyülekezetet alapítani, olyan sok csüggedő emberbe új életet önteni, olyan boldogan és termékenyen szenvedni, törékeny testtel is annyi áldott munkát végezni?! Mert megragadta és hatalmába vette a Krisztus Jézus! Egyik levelében leírja, hogy mennyit éhezett, apostoli munkája végzése közben, mennyi bántalmazásnak volt kitéve, mennyit kellett bujdosnia, hányszor megverték, megkövezték, meggyalázták. Ő a Krisztus szolgálatában igazán a világ szemetjévé és söpredékévé lett, amint írja a korintusiaknak, és mégsem csüggedt soha! Ha akkor valaki megkérdezte volna tőle: Mondd te Pál, miért csinálod, miért folytatod, hiszen látod, hogy rámegy az életed? Talán éppen ezzel az Igével felelt volna: ‘Megragadott engem a Krisztus Jézus!’ – Ez minden igazi szolgálatnak az alapja, a motívuma, az ereje: hogy megragadott a Krisztus.

Miért tudott a múltkor egyik kedves testvérünk, aki pár héttel ezelőtt még egészen bele volt keseredve a saját bújába-bajába, miért tudott önfeledten fölmenni a hegyre egy beteg öreg emberhez, aki nem is református, akihez semmi köze nem volt, akit sohasem ismert azelőtt és miért tudott neki meleg levest, vigasztalást, szeretetet vinni, miért tudott olyasmiért áldozni, amiből semmi reális haszna nincsen? Csak azért, mert megragadta a Krisztus Jézus itt a múltkor a templomban!

Miért tudja egy másik atyánkfia havi jövedelmének 60-70%-át másoknak segítségül odaadni és az idejéből még többet áldozni, holott mindebből semmi látható haszna nincsen? Azért, mert megragadta a Krisztus Jézus. Miért tudott egyik testvérünk győzni végre egy mindent elsöprő szenvedély-bűne felett és miért tudta megutálni szívéből azt, ami azelőtt a legédesebb volt a számára? Mert megragadta a Krisztus Jézus. Miért tudja valaki itt közöttünk megbékélt szívvel, jókedvvel végezni azt a munkát, amit eddig kényszerű nyűgként utált, mert megragadta a Krisztus Jézus! Ez a mi egyetlen szükségletünk, életünk titka, de elég is mindenre, hogy megragadott a Krisztus Jézus!

Ahhoz, hogy szeress egy gyűlölettel teli világban, szolgálj, ahol mindenki a maga hasznát keresi, örülj úgy, hogy mások is megvigasztalódjanak, áldás légy ott, ahol terhére van egyik a másiknak, nem telik a saját buzgóságodból, más is kell hozzá, az, hogy megragadjon a Krisztus Jézus! Amilyen mértékben ragad meg valakit a Krisztus Jézus, olyan mértékben cselekszik benne és vele csodát.

Az egyház lényegében véve csupa olyan emberekből áll, akiket megragadott Krisztus Jézus! Tehát vigyázzunk: sok minden lehet, ami megragadja az embert, megragadhat egy szép prédikáció, megragadhat valamilyen jó egyházi ügy, mint például az épületeink tatarozása, megragadhat valakit az itt talált gyülekezeti közösség melege, a fehérre meszelt falak emléke: ez még mind együttvéve sem tesz téged keresztyénné, mindebben csalódhatsz, mindez nem jelent olyan erőt, ami az élet megterhelését kibírja. Az egyház népe nem is egy jó ügy köré csoportosuló társaság. Nem elég a jóakarat magában véve. Mindenki jót akar és mégis úgy néz ki a világ, mintha mindenki a másik életére törne. A bűnünk a jóakaratunkat is átjárja, megfertőzi. Az egyház népe nem egy jó ügynek a megragadottjai, hanem magának a Jézus Krisztusnak a megragadottjai! Olyan emberek, akik nem tudnak másként gondolkodni, érezni, beszélni és cselekedni, csak úgy, mint Jézus Krisztus foglyai!

Az egész keresztyén életünk azon fordul meg tehát, hogy mennyiben ragadott meg bennünket a Krisztus Jézus. Kikényszeríteni nem tudom, hogy ragadjon meg, de alkalmat adni rá: igen, kérni reá: igen! Úgy is mondhatnám: tedd ki magad rendszeresen az Ő hatásának, keresd Vele naponként rendszeresen a találkozást. És itt ne gondoljunk semmi extatikus jelenségre, látomásra vagy egyéb titokzatosságra. Arra gondoljunk, hogy Isten Fia 2000 évvel ezelőtt emberré lett közöttünk, – nem angyallá, nem más egyéb föld feletti, emberfeletti titokzatos lénnyé, hanem egészen közönséges emberré, húsból és vérből való emberré, a többi embertestvéreihez mindenben hason-lóvá. Olyan emberré, aki éjszaka lefeküdt aludni, ha nem volt valami sürgető megbeszélni valója mennyei Atyjával, és aki ha tehette, asztalhoz ült le enni. Olyan emberré vált, aki néha nagyon fáradtnak látszott, aki örülni és szomorkodni tudott. Minden olyan természetes, emberi volt benne.

Mindenki odajöhetett hozzá, elpanaszolhatta a baját és Ő is egészen természetes és emberi hangon beszélt velük. És Jézus ma is éppen ilyen természetes és emberi! Épp az a nagyszerű Istenben, hogy ilyen egészen természetes és emberi módon közelít meg, ragad meg bennünket, mint ahogyan azt Jézus Krisztus személyében látjuk. Nemcsak néhány beavatott számára, hanem mindenki számára hozzáférhető a vele való találkozás, együttlét. Jézus Krisztus ma is még itt jár-kél közöttünk a Szentírás ruhájában. A testté lett Igében közöttünk van. Megközelíthető … egy könyvben, olyan könyvben, ami neked is megvan! Amiben ellapozgathatsz otthon, mindennap!

A legtermészetesebb kapcsolat Istennel, a legtermészetesebb módja annak, hogy kiteszed magad Krisztus hatásának: a Biblia! Isten ma is az Ő szavával ragad meg egy emberi életet! Szava pedig az Igén át, a Biblián keresztül szól! Ott Isten beszél hozzád, és amit Isten mond, azt halálosan komolyan veszi! Egy mohamedán azt mondta egyszer, hogy ezt a könyvet el kell égetni, mert valami élő lélek tartja megszállva! Igaza volt. Valóban eleven lélek van benne, ti. éppen a Szentlélek, Krisztus Lelke.

Próbáld naponta úgy olvasni, naponta azért könyörögni, hogy ragadjon meg az a Lélek téged is, vonjon be a Krisztus uralma alá! Bár így tudnánk felkészülni mindennap újra és tudnánk minden reggel elindulni az élet küzdelmeibe, hogy ‘engem is megragadott a Krisztus Jézus!’

Ámen

1955. nov. 13.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Phil 3.7

»ajlla;Ľ aJvtina hjÖn moi kevrdh, tauÖta hJvghmai dia; to;n Cristo;n zhmivan.

Phil 3.8

ajlla; menouÖnge kai; hJgouÖmai pavnta zhmivan eijÖnai dia; to; uJperevcon thÖ" gnwvsew" CristouÖ jIhsouÖ touÖ kurivou mou, di! oJ;n ta; pavnta ejzhmiwvqhn, kai; hJgouÖmai skuvbala iJvna Cristo;n kerdhvsw

Phil 3.9

kai; euJreqwÖ ejn aujtwÖ, mh; ejvcwn ejmh;n dikaiosuvnhn th;n ejk novmou ajlla; th;n dia; pivstew" CristouÖ, th;n ejk qeouÖ dikaiosuvnhn ejpi; thÖ pivstei,

Phil 3.10

touÖ gnwÖnai aujto;n kai; th;n duvnamin thÖ" ajnastavsew" aujtouÖ kai; »th;nĽ koinwnivan »twÖnĽ paqhmavtwn aujtouÖ, summorfizovmeno" twÖ qanavtw aujtouÖ,

Phil 3.11

eijv pw" katanthvsw eij" th;n ejxanavstasin th;n ejk nekrwÖn.

Phil 3.12

Oujc oJvti hjvdh ejvlabon hj; hjvdh teteleivwmai, diwvkw de; eij kai; katalavbw, ejf! wJÖ kai; katelhvmfqhn uJpo; CristouÖ » jIhsouÖĽ.

Phil 3.13

ajdelfoiv, ejgw; ejmauto;n ouj logivzomai kateilhfevnai: eJ;n dev, ta; me;n ojpivsw ejpilanqanovmeno" toiÖ" de; ejvmprosqen ejpekteinovmeno",

Phil 3.14

kata; skopo;n diwvkw eij" to; brabeiÖon thÖ" ajvnw klhvsew" touÖ qeouÖ ejn CristwÖ jIhsouÖ.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

7 λυτά όμως που ήταν άλλοτε για μένα πλεονεκτήματα, με την πίστη στο Χριστό τα είδα σαν μειονεκτήματα. 8 Πραγματικά, όλα εξακολουθώ να τα θεωρώ μειονεκτηματα σε σχέση με το ασύγκριτα ανώτερο αγαθό που κέρδισα γνωρίζοντας τον Ιησού Χριστό, τον Κύριό μου. Γι’ αυτόν τα πέταξα όλα και τα θεωρώ σκουπίδια, για να κερδίσω το Χριστό, 9 και να ενωθώ μαζί του. Δε θέλω πια m δικαίωση που δίνει η δική μου τήρηση του νόμου, αλλά αυτήν που προέρχεται από την πίστη στο Χριστό, τη δικαίωση που προέρχεται από το Θεό και στηρίζεται στην πίστη. 10 Ό, τι επιθυμώ είναι να γνωρίσω το Χριστό και τη δύναμη της αναστάσεώς του, να μετάσχω στα παθήματά του ακολουθώντας τον στο θάνατο, 11 με τηv ελπίδα να λάβω μέρος στην ανάσταση των νεκρών.

12 Δεν ισχυρίζομαι βέβαια ότι έφτασα ήδη στο τέρμα, ούτε ότι έγινα τέλειος. Συνεχίζω όμως τον αγώνα για να κερδίσω αυτό το βραβείο, για το οποίο ήδη με κέρδισε ο Ιησούς Χριστός. 13 Αδερφοί μου, εγώ δε Θεωρώ τον εαυτό μου ότι έφτασε στο τέρμα σ’ ένα όμως πράγμα συγκεντρώνω τηv προσοχή μου: Ξεχνώ το δρόμο που διέτρεξα και προχωρώ σ’ αυτόν που βρίσκεται μπροστά μου. 14 Αγωνίzομαι να τερματίσω και προσβλέπω στο βραβείο της ουράνιας πρόσκλησης του Θεού δια του Ιησού Χριστού.

Vulgata:

Phil 3.7

sed quae mihi fuerunt lucra haec arbitratus sum propter Christum detrimenta

Phil 3.8

verumtamen existimo omnia detrimentum esse propter eminentem scientiam Iesu Christi Domini mei propter quem omnia detrimentum feci et arbitror ut stercora ut Christum lucri faciam

Phil 3.9

et inveniar in illo non habens meam iustitiam quae ex lege est sed illam quae ex fide est Christi quae ex Deo est iustitia in fide

Phil 3.10

ad agnoscendum illum et virtutem resurrectionis eius et societatem passionum illius configuratus morti eius

Phil 3.11

si quo modo occurram ad resurrectionem quae est ex mortuis

Phil 3.12

non quod iam acceperim aut iam perfectus sim sequor autem si conprehendam in quo et conprehensus sum a Christo Iesu

Phil 3.13

fratres ego me non arbitror conprehendisse unum autem quae quidem retro sunt obliviscens ad ea vero quae sunt in priora extendens me

Phil 3.14

ad destinatum persequor ad bravium supernae vocationis Dei in Christo Iesu

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Fil. 3,7

Ellenben azt, ami nekem nyereség volt, kárnak ítéltem a Krisztusért.

Fil. 3,8

Sőt most is kárnak ítélek mindent Krisztus Jézus, az én Uram ismeretének páratlan nagyságáért. Őérte kárba veszni hagytam, és szemétnek ítélek mindent, hogy Krisztust megnyerjem.

Fil. 3,9

Hogy kitűnjék rólam őáltala: nincsen saját igazságom a törvény alapján, hanem a Krisztusba vetett hit által van igazságom Istentől a hit alapján,

Fil. 3,10

hogy megismerjem őt és feltámadása erejét, valamint a szenvedéseiben való részesedést, hasonlóvá lévén az ő halálához,

Fil. 3,11

hogy valamiképpen eljussak a halottak közül való feltámadásra.

Fil. 3,12

Nem mintha már elértem volna mindezt, vagy már célnál volnék, de igyekszem, hogy meg is ragadjam, mert engem is megragadott a Krisztus Jézus.

Fil. 3,13

Testvéreim, én nem gondolom magamról, hogy már elértem,

Fil. 3,14

de egyet teszek: ami mögöttem van, azt elfelejtve, ami pedig előttem van, annak nekifeszülve futok egyenest a cél felé, Isten mennyei elhívásának a Krisztus Jézusban adott jutalmáért.

Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:

Károli (revideált):

Fil. 3,7

De a melyek nékem egykor nyereségek valának, azokat a Krisztusért kárnak ítéltem. [rész 1,21. Mát. 13,44-46. Róm. 3,1. 2. 9,4. 2,17. 23.]

Fil. 3,8

Sőt annakfelette most is kárnak ítélek mindent az én Uram, Jézus Krisztus ismeretének gazdagsága miatt: a kiért mindent kárba veszni hagytam és szemétnek ítélek, hogy a Krisztust megnyerjem, [Ésa. 53,11. Gal. 6,13. 14.]

Fil. 3,9

És találtassam Ő benne, mint a kinek nincsen saját igazságom a törvényből, hanem van igazságom a Krisztusban való hit által, Istentől való igazságom a hit alapján: [Róm. 3,21. 22. 9,30. 31. 2 Kor. 5,17. Gal. 2,16. 20. Róm. 1,17. 5,9-11. 8,4. 17. 30. 10,5-11. 4. 3. 5.]

Fil. 3,10

Hogy megismerjem Őt, és az Ő feltámadásának erejét, és az Ő szenvedéseiben való részesülésemet, hasonlóvá lévén az ő halálához; [rész 1,29. 2 Kor. 8,9. Gal. 4,9. Eféz. 3,19. 2 Kor. 4,10. 11. 16-18. 1 Kor. 15,17. Róm. 4,25. 8,34. Kol. 1,24. Róm. 8,17. 2 Tim. 2,10.]

Fil. 3,11

Ha valami módon eljuthatnék a halottak feltámadására. [2 Kor. 4,14. Róm. 8,29. 1 Kor. 15,22.]

Fil. 3,12

Nem mondom, hogy már elértem, vagy hogy már tökéletes volnék; hanem igyekezem, hogy el is érjem, a miért meg is ragadott engem a Krisztus Jézus. [rész 2,3. 12. 1 Tim. 6,12. 19. Jer. 20,7.]

Fil. 3,13

Atyámfiai, én enmagamról nem gondolom, hogy már elértem volna:

Fil. 3,14

De egyet cselekszem, azokat, a melyek hátam megett vannak, elfelejtvén, azoknak pedig, a melyek előttem vannak, nékik dőlvén, czélegyenest igyekszem az Istennek a Krisztus Jézusban onnét felülről való elhívása jutalmára. [1 Kor. 9,24. 2 Tim. 4,7. 8. 2 Thess. 2,13. 14. Eféz. 1,18. 4. 4.]

Szent István Társulati Biblia:

Fil 3,7

Ám amit akkor előnynek tartottam, azt Krisztusért hátránynak tekintem.

Fil 3,8

Sőt Uramnak, Krisztus Jézusnak fönséges ismeretéhez mérten mindent szemétnek tartok. Érte mindent elvetettem, sőt szemétnek tekintettem, csakhogy Krisztust elnyerhessem és hozzá tartozzam.

Fil 3,9

Hiszen nem a törvény útján váltam igazzá, hanem a Jézus Krisztusba vetett hit révén. Isten ugyanis a hit által tett igazzá,

Fil 3,10

hogy megismerjem őt és feltámadásának erejét, de a szenvedésben is vállaljam vele a közösséget.

Fil 3,11

Így hozzá hasonulok a halálban, hogy ezáltal eljuthassak a halálból a feltámadásra is.

Fil 3,12

Nem mintha már elértem volna vagy már célba értem volna, de futok utána, hogy magamhoz ragadjam, ahogy Krisztus is magával ragadott engem.

Fil 3,13

Testvérek, nem gondolom, hogy máris magamhoz ragadtam, de azt igen, hogy elfelejtem, ami mögöttem van, és nekilendülök annak, ami előttem van.

Fil 3,14

Futok a kitűzött cél felé, az égi hivatás jutalmáért, amelyre Isten meghívott Krisztusban.

Káldi Biblia:

Fil 3,7

De a mi nekem nyereség volt, Krisztusért azt kár gyanánt tekintettem. *

Fil 3,8

Sőt mindent * kárnak tartok az én Uram Jézus Krisztus fönséges ismeretéért, ** kiért mindent elhagytam, és szemétnek tekintek, hogy Krisztust megnyerjem, ***

Fil 3,9

és benne találtassam, * nem a törvénybeli igazságot bírván, ** hanem azt, mely a Krisztus Jézus hitéből való, mely Istentől van, a hit általi igazság; ***

Fil 3,10

hogy megismerjem őt, és feltámadásának erejét, és szenvedéseinek társaságát, hasonlóvá lévén az ő halálához,

Fil 3,11

hogy valamikép eljussak a halottak közől való feltámadásra. *

Fil 3,12

Nem mintha már elértem volna, vagy már tökéletes volnék; hanem utána törekszem, hogy valamikép megfoghassam azt, * mire megfogattam Krisztus Jézus által. **

Fil 3,13

Atyámfiai! nem állítom, hogy már megfogtam azt; de ezt az egyet (teszem): a mik mögöttem vannak, * elfeledvén, azokra terjeszkedem, mik előttem vannak; **

Fil 3,14

a kitűzött czélhoz sietek, azon jutalomra, melyre Isten onnanfelől hivott Krisztus Jézus által. *

Káldi Neovulgáta Biblia:

Fil 3,7

De ami számomra nyereség volt, azt veszteségnek tartottam Krisztusért.

Fil 3,8

Sőt, mindent veszteségnek tartok Krisztus Jézus, az én Uram ismeretének mindent fölülmúló voltáért. Őérte mindent veszni hagytam, és szemétnek tekintek, csakhogy Krisztust elnyerjem,

Fil 3,9

s hogy én őbenne legyek, nem a saját megigazulásom alapján, amely a törvényből származik, hanem az által a megigazulás által, amely Krisztus hitéből való, vagyis amely az Istentől van a hit révén.

Fil 3,10

Krisztust akarom megismerni, és feltámadásának erejét, a szenvedéseiben való részvételt hozzá hasonulva a halálban,

Fil 3,11

hogy eljuthassak a halálból való feltámadásra.

Fil 3,12

Nem mintha már kezemben tartanám, vagy már tökéletes lennék, de törekszem rá, hogy magamhoz ragadjam, mert Krisztus is magához ragadott engem.

Fil 3,13

Testvérek, nem képzelem magamról, hogy már magamhoz ragadtam, de egyet igen: felejtem, ami mögöttem van, és nekifeszülök annak, ami előttem van.

Fil 3,14

Így futok a cél felé, annak a hivatásnak jutalmáért, amelyet Isten felülről adott Krisztus Jézusban.

Aranyos Biblia:

Fil. 3.7

De a’mellyek énnékem nyereségek valának, azokat a’ Christusért kárnak itélem lenni.

Fil. 3.8

Söt annakfelette bizony mindeneket kárnak alítok lenni az én Uram Jésus Christusnak esméretének nagy vóltáért: kiért mind ezektöl magamat megfosztottam, és azokat ganéjnak alítom lenni, hogy a’Christust megnyerjem.

Fil. 3.9

Es találtassam ö benne, mivelhogy nintsen nékem igasságom, melly a’ Törvényböl vólna, hanem melly a’ Christusban való hit által vagyon, az-az, Istentöl való igasságom hit által.

Fil. 3.10

Hogy megesmérjem ötet, és az ö feltámadásának erejét; és az ö szenvedésiben való részesülésemet, mikor hasonlatos lészek az ö halálához.

Fil. 3.11

Ha valamimódon juthatok a’halottaknak feltámadásokra.

Fil. 3.12

Nem hogy immár elértem vólna a’ tzélt, avagy hogy immár tökélletes vólnék: hanem igyekezem, hogyha eléremé, mellynek okáértis megfogattattam a’Christus Jésustól.

Fil. 3.13

Atyámfiai, nem alítom hogy én a’tzélt még elértem vólna.

Fil. 3.14

Egy dolog vagyon pedig: azokat a’ mellyek hátam megett [Luk. 9:62.] vagynak elfelejtvén, azokra pedig igyekezvén a’ mellyek elöl vagynak, a’ tzél felé futok, az Istennek a’Christus Jésusban való mennyei hivatalának jutalmának elvételére.

Luther Biblia:

Phil 3,7

Aber was mir Gewinn war, das habe ich um Christi willen für Schaden erachtet. [Mt 13,44-46]

Phil 3,8

Ja, ich erachte es noch alles für Schaden gegenüber der überschwenglichen Erkenntnis Christi Jesu, meines Herrn. Um seinetwillen ist mir das alles ein Schaden geworden, und ich erachte es für Dreck, damit ich Christus gewinne

Phil 3,9

und in ihm gefunden werde, daß ich nicht habe meine Gerechtigkeit, die aus dem Gesetz kommt, sondern die durch den Glauben an Christus kommt, nämlich [Röm 3,22] die Gerechtigkeit, die von Gott dem Glauben zugerechnet wird.

Phil 3,10

Ihn möchte ich erkennen und die Kraft seiner [Röm 6,3-5] Auferstehung und die [Röm 8,17; Gal 6,17] Gemeinschaft seiner Leiden und so seinem Tode gleichgestaltet werden,

Phil 3,11

damit ich gelange zur Auferstehung von den Toten.

Phil 3,12

Nicht, daß ich’s schon ergriffen habe oder schon vollkommen sei; [Kol 1,29; 1. Tim 6,12] ich jage ihm aber nach, ob ich’s wohl ergreifen könnte, weil ich [Apg 9,3-6] von Christus Jesus ergriffen bin.

Phil 3,13

Meine Brüder, ich schätze mich selbst noch nicht so ein, daß ich’s ergriffen habe. Eins aber sage ich: [Lk 9,62] Ich vergesse, was dahinten ist, und strecke mich aus nach dem, was da vorne ist,

Phil 3,14

und [1. Kor 9,24] jage nach dem vorgesteckten Ziel, dem Siegespreis der himmlischen Berufung Gottes in Christus Jesus.

King James:

Phi. 3,7

But what things were gain to me, those I counted loss for Christ.

Phi. 3,8

Yea doubtless, and I count all things but loss for the excellency of the knowledge of Christ Jesus my Lord: for whom I have suffered the loss of all things, and do count them but dung, that I may win Christ,

Phi. 3,9

And be found in him, not having mine own righteousness, which is of the law, but that which is through the faith of Christ, the righteousness which is of God by faith:

Phi. 3,10

That I may know him, and the power of his resurrection, and the fellowship of his sufferings, being made conformable unto his death;

Phi. 3,11

If by any means I might attain unto the resurrection of the dead.

Phi. 3,12

Not as though I had already attained, either were already perfect: but I follow after, if that I may apprehend that for which also I am apprehended of Christ Jesus.

Phi. 3,13

Brethren, I count not myself to have apprehended: but this one thing I do, forgetting those things which are behind, and reaching forth unto those things which are before,

Phi. 3,14

I press toward the mark for the prize of the high calling of God in Christ Jesus.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Ph 3,7

Mais tous ces avantages dont j'étais pourvu, je les ai considérés comme un désavantage, à cause du Christ.

Ph 3,8

Bien plus, désormais je considère tout comme désavantageux à cause de la supériorité de la connaissance du Christ Jésus mon Seigneur. A cause de lui j'ai accepté de tout perdre, je considère tout comme déchets, afin de gagner le Christ,

Ph 3,9

et d'ętre trouvé en lui, n'ayant plus ma justice à moi, celle qui vient de la Loi, mais la justice par la foi au Christ, celle qui vient de Dieu et s'appuie sur la foi;

Ph 3,10

le connaître, lui, avec la puissance de sa résurrection et la communion à ses souffrances, lui devenir conforme dans sa mort,

Ph 3,11

afin de parvenir si possible à ressusciter d'entre les morts.

Ph 3,12

Non que je sois déjà au but, ni déjà devenu parfait; mais je poursuis ma course pour tâcher de saisir, ayant été saisi moi-męme par le Christ Jésus.

Ph 3,13

Non, frères, je ne me flatte point d'avoir déjà saisi; je dis seulement ceci: oubliant le chemin parcouru, je vais droit de l'avant, tendu de tout mon ętre,

Ph 3,14

et je cours vers le but, en vue du prix que Dieu nous appelle à recevoir là-haut, dans le Christ Jésus.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Fil 3,7-14. - Egycélú ember - Krisztusban - Szentháromság u. 11.

Tamás Szakács

2005-08-02T15:48:57

Szakács Tamás