From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Wednesday, December 31, 2003 1:06 AM
Subject: Ef 2,8-10. - Elrendelt év - Újév

Kedves ’Volt halottak’! … De feltámasztatottak…

Jön, kikerülhetetlenül az Újév. Ha netán az Úr kegyelméből 2004-es jócselekedeteket készített nekünk, akkor bizonyára megállhatunk Igéje trónján [lefokozva: a szószéken/ambón ;‑)], amihez mellékelek pár gondolatot, és kommentáros segédanyagot:

Vázlatkísérlet:
Cím: Elrendelt év (jó cselekedetekre)
Történelmi év [[[EU-téma]]]
Kegyelmi év [[[üdvösség téma]]]
Teremtett év [[[cselekedetek téma]]]

Szép évkezdeti ige. Számomra különösen is fontos, mert rel ellentétben nekem nem , hanem  a megigazulás-tan a. Épp ezért veszélyes is számomra — mert az -ok esetén az ember könnyen letér az útról a  felé… (Kedvenc mondatom amúgy megtalálható  kommentárjában is: )
Az is érdekes kérdés, hogy miért épp egy ilyen reformációi textussal kezdjük az évet, és hogyan lehet ezt ügyesen és nem erőltetetten Újévhez kapcsolni…

Vasárnap volt szó az erkölcs alapjairól. Most hozzá lehet nyugodtan tenni: itt az üdvösség alapjairól van szó — mert az nem az erkölcsben van, nem a jócselekedetekben, nem a kegyes életben! Egyedül Isten kegyelméből fakad, és egyedüli eszköze a hit.

Divat a 2004-es évet történelmiként emlegetni — hiszen történelmi változást hoz, hogy EU-tagok leszünk. Érdemes azonban mérlegre tennünk, mit is tartunk fontosnak, és elhelyeznünk a megfelelő polcra. Az az érzésem, hogy nagyon hajlamosak vagyunk túlértékelni a körülményeket, azaz a láthatókra tekinteni és a mulandót tartani fontosnak. Pedig érdemesebb csatlakozni azokhoz, akik keresztyén hittel Pálhoz hasonlóan vallják, hogy nem a láthatókra nézünk, hanem a láthatatlanokra.
Érdemes észrevenni, hogy életünket elsősorban nem a külső adottságok határozzák meg. Természetesen, mint mulandó, befolyásolják életünket, de ne helyezzük az örökkévaló helyébe! Lehet repesve várni, vagy lehet éppen előre rettegni attól, mit is hoz a 2004-es év és benne az EU-csatlakozás, de tudnunk kell, hogy ez is a mulandósághoz tartozik, a megromló külső emberhez. Most még van EU, amihez nagy lelkesen csatlakozhatunk, de pár évtized múlva eltűnik a föld színéről, vagy legalábbis annyira átalakul (megromlik a külső ember), hogy már rá se lehet majd ismerni.

Ha úgy érzed, jobb keresztyén vagy másoknál/némelyeknél, akkor paradox módon kérdésessé válik — ha nem is keresztyénséged és hited maga, de — hited táptalaja, amelyből hitedet meríted. Minél jobb keresztyénnek tartja magát valaki, valószínűleg annál kevésbé jó keresztyén. Ezt (is) jelenti az apostol szava. Egyszerűen azért, mert a keresztyénségnek nincsenek fokozatai! Vagy keresztyén valaki, és akkor van üdvössége, vagy nem az — de nincs kicsit keresztyén, jobban keresztyén, még jobban keresztyén; nincs olyan, hogy valaki keresztyén, mások  meg keresztyénebbek, és felettük állnak a legkeresztyénebbek. A hit általi üdvösség ugyanis csak létezést vagy csak hiányt jelenthet, nincs átmenet.
Ahogyan nincs olyan sem, hogy valaki félig él, félig maghalt — akkor sem, ha a haldoklásnak magának természetesen lehetnek fokozatai, ill. ha a halál beálltát magát nehéz is megmondanunk, mikor következik be pontosan (szívhalál, agyhalál, stb.) Az alaphelyzet bizony az, amit a megelőző versekben fogalmaz meg Pál: halottak voltatok bűneitek miatt. Ahogyan Jézus is beszél a köztük járkáló halottakról (pl. temessék halottaikat a halottak). Egyedül Isten kelthet életre, amely már egy új teremtés, ezért nincs átmenete, hanem hirtelen áll elő. Ezért igaz az, hogy bár az ember hite halálig fejlődik, bár megszületni is előfordul, hogy fokozatosan születik, mégis csak hívő és hitetlen van, Isten világában a mi világunk félig hívője valójában vagy hitetlen, vagy hívő!

Isten előre elkészítette életpályánkat. Újévkor különösen is előttünk van: mi lesz ebben az évben, mit fogunk tenni, milyen feladatok várnak ránk, miféle döntéseket kell meghoznunk, stb. Keresztyénként e kérdést tulajdonképpen úgy kell feltennünk: Milyen utat is készített számunkra Isten 2004-re? Ez a fő kérdés — emellett eltörpül az, hogy mi lesz az EU-ba lépésünkkel, munkahelyünkkel, családunk sorsával. Mert az igazi kérdés mindig az: mi az, amit Isten kezéből el kell vennünk erre az évre? Hiszen Ő készítette számunkra, amikor szeretetéből újjászült, halott voltunkból feltámasztott — és biztosak lehetünk abban, hogy Ő a legjobbat készítette el. Még akkor is, ha súlyos gondok, gyász, betegség, szenvedés, üldöztetés, akár halál vár is ránk. Hiszen tegnap már emlékeztetett az apostoli ige, hogy még a szenvedés is értünk van, még azt is javunkra használja Urunk.

:
„Ef 2,10.
A keresztény élet a tevékeny szeretetben csúcsosodik ki.”

:
„Ef 2,8
Ez az 5. versre vonatkozik.
Ef 2,8
Lásd Rom. 3,24.25.27.
Ef 2,10
Következik a további ok, melynél fogva a megigazúlás csak Isten önkéntes kegyelméből és nem tőlünk származhatik. A megigazúlás t. i. újjáteremtés. Ki teremtheti magát újra? Ehhez Teremtőre van szükség.
Ef 2,10
Lásd Ján. 3,3. Kor. II. 5,17. Rom. 3. r. 14-ik jegyzet.
Ef 2,10
melyekre Isten az újjászületésben és kegyelmének folytonos segélye mellett képesekké tett minket, hogy azokat gyakoroljuk.”

:
„Eféz. 2,1–10. Az ember Krisztuson kívül és Krisztus egyházában.
Krisztus kozmikus méltóságának és az egyházban gyakorolt uraságának felmutatása után rátér az apostol a tapasztalatra. A téma itt is Isten ‘hatalmas ereje’, melyet Jézus feltámasztása tanúsít, de éppen úgy a hívők lelki halálból való feltámasztása is. Mintegy zárójelben időzik egy pillanatra annál az állapotnál, amelyből feltámasztotta Krisztus őket (2:2–3). A ‘harag fiai’ voltak (3. v.). A ‘harag’ nem az indulat érzelmének fellángolását jelenti Istennél, hanem a megfizetés folyamatát a történelemben (vö. Róm 1:18; 1Thessz 2:16). Az apostol azután visszatér főmondanivalójához. Ez a 6. versben csúcsol. A borzalmas helyzet szemlélése is segítette annak meglátásában, hogy itt csak a tiszta kegyelem segíthetett.
Noha szeretetről és könyörületről beszél (7–10. v.), mindezek Isten újjáteremtő hatalmas erejének megnyilvánulásai. A ‘kegyelemből hit által’ legpontosabb megfogalmazása Pál központi gondolatának. A zárójel világossá teszi, hogy a hit nem érdemszerző, maga is Isten ajándéka. Jól figyelte meg valaki, hogy ennek az egész szakasznak belső ritmusát a ‘ban-ben’‑t jelentő görög szócska kettős előfordulása határozza meg. Először a bűn szóhoz, aztán pedig Krisztushoz kapcsolva fordul elő. És most, amikor a dicsőség Uráról az emberre fordul a tekintet, azon dől el, hogy ki az ember, mi a sorsa, jövendője, hogy hol található: a bűnben, vagy pedig Krisztusban, és e szerint a helye szerint tekinthető élőnek vagy halottnak, üdvösségben vagy kárhozatban levőnek. Ezt a két ellentétes helyzetet írja le itt az apostol, miközben az egyikről úgy beszél, mint múltról, a másikról pedig úgy, mint jelenről. Hogy ez az ellentétes állapot létrejöhessen, valami rendkívülinek, valóságos csodának kellett végbemennie. Ez az új teremtés foglalkoztatja most az apostolt. Bűnösök voltak az efézusiak, bűneikben halottak, most pedig életre jutott szentek a Jézus Krisztusban. Mi által ment ez végbe? A Krisztussal való együtt feltámadás által. A bűnösök megváltása, újjászületése. ugyanis nem más, mint a feltámadási erő munkálkodása és győzelemre jutása az emberek életében. Ez a Krisztus-testet építő, közösséget formáló erő már működik a világban: összefogja, egybeszerkeszti, még a halálból is előhozza a test életre rendelt tagjait, hogy Krisztus testének meglegyen a teljessége.
Három helyzetben mutatja itt be az embert az apostol. Először a bűn állapotában. Halottak voltak bűneikben. A görög szó valóságos halált jelent. Nemcsak hasonlatképpen nevezi tehát halottaknak a bűnben levőket. Nemcsak azt állapítja meg róluk — írja Kálvin —, hogy a halál veszedelmében éltek, hanem azt jelenti ki, hogy az; amiben voltak, valóságos és jelenlevő halál volt. Nemcsak konstatálja a halált, hanem okát is megnevezi: a bűnt. Ha halott, akkor miért jár? Jár, tehát él; de csak ‘e világ folyása szerint’. Van egyfajta élet, ami megmarad az emberben akkor is, ha elszakadt Istentől. A hitetlenség — folytatja Kálvin — nem rombolja le egészen az érzékeket, de mit ér mindez, ha az Isten országa nem létezik az ilyen ember számára, igen, ha az ige szava iránt teljesen süketté vált?
Azután a bűnből való szabadulást vázolja fel az apostol. A halál és kárhozat: a bűnállapot következményei, ha Isten közbe nem lép a Jézus Krisztusban. Mert mindnyájan ‘halva születünk és halott emberként élünk a világban, míg részesei nem leszünk a Krisztus életének’. Ámde Isten gazdag lévén könyörületben, közbelépett: A Fia iránti nagy szerelmét nem akarja elrejteni, sőt inkább megmutatni, valósággal ‘kiállítást rendezni’ abból, amit ingyen kegyelemből, meg nem érdemelt kedvezésből tett értünk. Egy szóval kifejezve: megelevenítette őket. A görög szó a teremtés mozzanatát foglalja magában: életet csinálni, életre kelteni. Ez a bűnből való szabadulás útja: a halottakat élővé tenni. Ez megy végbe mindig az ige szavára.
A megváltottság állapotát ‘Krisztusban lételnek’ nevezi (6. v.). Benne és Vele minden a hívőké (Róm 8:32). A Vele, mint fejükkel való kapcsolatuk révén részesülnek feltámadásában és dicsőségében. A halálból való kihozatalukról és megelevenítésükről úgy szól, mint ami már megtörtént, de személyesen és valósággal csak a jövőben lesz az övék. De ugyanakkor a jelenben végbemenő történés, a lelki halálból való feltámasztás tárul itt elénk. Nemcsak Jézus Krisztus halálának és feltámadásának haszna tulajdoníttatik nekik, hanem Isten hatalmas ereje valóságosan új és más életre támasztja őket. Az Ember Fiának egész története reprodukálódik abban, aki hisz Benne, írja Monod.
Az apostol háromszor is használja az ‘együtt’ szót, ezzel fejezve ki Krisztusnak a népével való belső, misztikus egységét. Az elsővel mindent megmond, amikor ezt megállapítja. De kitűnik a másik kettőből, például az ‘együtt ültet’-ből, hogy az ‘egymással való közösségünk’ is hozzátartozik megváltatásunkhoz. Nem egyedül, hanem egymással együtt a miénk Benne minden. Amint Benne ‘a mennyei helyekre’ ültetett bennünket az Atya, azóta egy új világ lehetőségei és erői nyíltak meg számunkra, amelyekből már a földi életünkben meríthetünk. Velünk van Ő mindenben, mi pedig Őbenne vagyunk, éppen ezért tudunk élni a világban egészen benne, és ugyanakkor ‘felül’ a dolgokon, felül a szenvedéseken; a Sátán hatalmán, ezért tudunk mintegy járni a hullámokon és tudunk Őbenne és általa mindenben felettébb diadalmaskodni.
Méltán állapítja meg az apostol erről az új életről, hogy az az Ő ‘alkotása’, kezemunkája. Az új életnek, mint annak idején a teremtésnek, célt és rendeltetést adott. Ezek: a tettek, cselekedetek. Nem cselekedetekből választott ki bennünket az Úr, de cselekedetekre, melyeket előre elkészített. Nem kell mást tennünk, mint elkérni ezeket. Amint az új élet kegyelemből van, úgy a jó cselekedetek is, és ezek nem mások, mint az új élet gyümölcsei.”

:
„2. EGYKOR ÉS MOST (2,1-22)
Mindez nem elmélet és nem teológia, hanem . Bizonyság rá a levél olvasóserege. Pogány eredetű gyülekezet — vagy több gyülekezet —, de Pál magát is közéjük számítja, mert mindenki egyformán bűnös, aki a Krisztuson kívül van. Ő is kívül, az efezusi levél olvasói is. Cselekedték a test kívánságait és az emberi gondolatok akaratát, azt, ami ellenséges Isten akaratával. Ezért a harag gyermekei voltak mindnyájan, ‘de az Isten gazdag lévén irgalmasságban az Ő nagy szerelméből, mellyel minket szeretett, minket, kik meg voltunk halva, megelevenített együtt a Krisztussal, és együtt ültetett a mennybe a Krisztus Jézussal, hogy megmutassa a következő időkben az Ő kegyelmének felséges gazdagságát hozzánk való jóságból’. Ezzel az [= titokzatos egység — latin] kiterjesztette a Krisztusban való meghalásra, feltámadásra, mennybemenetelre és az ítélet napjára. Nem mulasztja el rámutatni, hogy ilyen Krisztus mellett képtelenség akármilyen ‘isten-befolyásolásról’ beszélni, akár cselekedet, vagy gondolat útján, akár erkölcs, akár kultusz, rítus által. Pogányság és zsidóság egyszerre lehetetlenné válik a kegyelem eme felséges gazdagsága, azaz a szuverén kegyelem mellett.
Ezt megmutatja közelebbről is. A pogányokon, a levél olvasóin azzal, hogy emlékezteti: miként jártak e világ folyása szerint, a ‘levegőbeli hatalmasság uralma alatt’ (az ‘égiek’ mint Sors, , és a zsidók, mint a testi körülmetéltség gőgös és rituális tökéletességében felfuvalkodott népe. Krisztus előtt mind a kettő semmi. De Krisztusban, az Egyházban, mind a kettő egy lehet.
És most az apostol egy új gondolatsort kezd. , egy épületté zsidó és pogány a Krisztusban, az egyházban (11-22).
Mert hogy mennyire nem voltak egyek, azt mindenki tudja. Egyfelől állottak a , akiket a választott nép megvetett. Szétszórtan, reménység és Isten nélkül kerestek és sóvárogtak. Otthontalanok voltak. Kívül az ígéreteken és a szövetségen és a Törvényen. Másfelől állottak a , elkülönülve, összebújva, farizeusi gőggel, teméntelen parancs, szabály bilincseiben nyögve, a rituális tökéletesség rettentő és léleksorvasztó súlya alatt. A kettejük közötti ádáz feszültség a jeruzsálemi templom pitvarában lett láthatóvá, amelynek külső részében, a pogányok pitvarában összegyűltek a kereső, otthontalan, kiábrándult pogányok. Ezt egy fal választotta el a zsidók (a nép) pitvarától, s erre fel volt írva latin, görög, héber betűkkel: Halál arra, aki átlépi ezt a határt, s belép a ‘nép’ pitvarába. (Handbuch III. 2. rész, 104).
Jézus a kereszten ezt a választó falat lerontotta, s eggyé lehet benne a két ellenséges tábor. Lerontotta azzal, hogy a maga áldozatával eltörölte a ‘parancsolatoknak tételekben való törvényét’, s az embert az Ő vére által Istennel megbékéltette, Krisztusban egy testté válik a zsidó és a pogány. A zsidó lelki Izraellé, amely többé nem a testi körülmetélkedés népe, hanem az a választott sereg, akivel Isten az Ő szövetségét megkötötte; a pogány nem otthontalan, Isten‑ és reménységnélküli, hanem a szövetségnek, a lelki Izraelnek teljes jogú tagja, Krisztusnak örököstársa, így az övé is a fiúság, a dicsőség, a szövetségek, a törvényadás, az ígéretek, az atyák, mert övék a Krisztus. Zsidónak és pogánynak Ő általa van menetele lélekben az Atyához.
‘Azért többé nem vagytok jövevények és zsellérek, hanem birtokostársai a szenteknek, Isten házanépe (cselédei az Istennek).’ Egy élő, lélekkel áthatott egységgé szerveződtök — szent templommá, mely a Krisztus teste — . Egy láthatatlan lelki templom él az apostol, gondolatában. Ennek az alapköve — alapeszméje, stílusa, kompozíciója — a Krisztus. Újabban a boltot, ívet összefoglaló csúcskőre értik a tertium comparationist, amit sokszor nagy ünnepélyességgel tettek fel (= sarok, csúcskő). Szemléli ennek a templomnak a genezisét, azt az üdvtörténeti folyamatot, amelyben a kijelentés lejátszódott, ezért hangsúlyozza az apostolok és próféták alapjait (‘te Péter vagy’), -ját. Szemléli az aktualitását és dinamikáját: hiszen most épül, az épülés egy állandó, élő folyamat. Végül az örökkévalóság távlataiban vész el a kép: a Krisztus teste, a láthatatlan templom, amelyben az igazi istenimádás folyik az egy tökéletes áldozat középpontja körül.”

A hasonlatban a harmadik (latin): az a pont, amelyben két különböző dolog megegyezik (Szerk.).

:
„c.	Isten a mennybe ültette őket (2:6b-10)
Isten nemcsak életre keltett és feltámasztott sok embert, aki korábban hitetlen volt, hanem (vö. 1:3, 20; 2:6; 3:10; 6:12). Lelki értelemben a hívők mennyei helyzetet nyertek, ahol Krisztus uralkodik. Ezután már nem pusztán a földhöz kötődnek, hanem mennyei állampolgárságuk van (Fil 3:20). Krisztus Isten megdicsőült Fia, a hívők pedig Isten megdicsőült gyermekei (fiai és lányai). Istennek ez a hitetlenekkel véghezvitt cselekedete hasonlít ahhoz, amit Krisztussal tett: ‘Feltámasztotta őt a halálból és jobbjára ültette a mennyekben’ (Ef 1:20). Krisztus meghalt testileg (1:20), a hitetlenek halottak voltak lelkileg (2:1-3). Krisztus feltámadt testben (1:20), a hívők életre keltek és feltámadtak Krisztussal lelkileg (2:5-6). Krisztus a mennybe ült testileg (feltámadott és mennybe ment testével; 1:20), de a hívők Krisztussal együtt helyet foglaltak a mennyei világban lelkileg (2:6). Az az isteni erő, ami képes életet adni egy hitetlen embernek, mely feltámasztja és megdicsőíti őt Krisztussal, jelenleg is ugyanilyen hatékonyan működik a hívőkben.
Az örökkévaló jövőben Isten minden teremtményének . A ‘megmutatja’ az kifejezés fordítása, melynek jelentése ‘bemutatni’ (vö. Róm 2:15; 9:17,22; 2Kor 8:24; Tit 2:10; 3:2). Ez a gazdagság megváltottaiban lesz látható. A ‘kegyelmének gazdagsága’ a hívők megváltásával kapcsolatban kerül említésre, ami bűneik megbocsátását eredményezte (Ef 1:7). Kegyelmének ‘ez a mérhetetlen gazdagsága’ jut kifejeződésre. Ez az üdvösségre utal. A ‘jóság’ szó () tulajdonképpen azt jelenti, ami ‘a legjobb vagy legmegfelelőbb’ (ez a szó előfordul még a Róm 2:4; 3:12; 11:22; 2Kor 6:6; Gal 5:22; Kol 3:2; Tit 3:4-ben). Isten szeretetének legmegfelelőbb kinyilvánítása azok felé, akik lelkileg halottak, az, hogy életet ad nekik. Ez ‘kegyelmének mérhetetlen gazdagsága’ és ‘ irántunk való jósága’.
Ezek a versek megmagyarázzák ‘Isten kegyelmének mérhetetlen gazdagságát’ (7. vers). Tovább folytatja az 5. vers buzdítását: . Majd következik az üdvösség eszköze: . Az alap a kegyelem, az eszköz egyedül a hit (vö. Róm 3:22,25; Gal 2:16; 1Pt 1:5). A hit nem ‘cselekedet’. A hit nem érdemli ki az üdvösséget, hanem csupán eszköz, amely elfogadja Isten ingyenes ajándékát, a megváltást.
Pál tisztázza ezt, amikor azt írja, hogy . Sok vita folyt már az ‘ez’ () névmás szerepe körül. Egyesek úgy vélik, hogy ez visszautal a ‘kegyelem’-re, mások szerint viszont a ‘hit’-re. Egyik állítás sem jogos, mert ez a mutató névmás semleges nemű, míg a ‘kegyelem’ és a ‘hit’ nőnemű kifejezések. Az is emellett szól, hogy bármely szóra való visszautalás feleslegesnek tűnne. A semleges inkább általános visszautalás a korábbi kifejezésre vagy mellékmondatra (az Ef 1:15-ben és a 3:1-ben a az előző szakaszra utal vissza). Ily módon az a következtetésünk, hogy itt is az üdvösség utal (2:4-8a), melynek alapja a kegyelem és eszköze a hit. Ennek az üdvösségnek a forrása nem az emberben rejlik (‘ez nem tőletek van’), hanem Isten kegyelmében, mert ‘Isten ajándéka ez’.
A kilencedik vers újra azt hangsúlyozza, hogy az üdvösség , hanem kegyelemen alapul (Róm 3:20, 28; 4:1-5; 11:6; Gal 2:16; 2Tim 1:9; Tit 3:5), és eszköze a hit (Róm 4:5). Egyetlen ember sem üdvözülhet a saját erőfeszítéséből, (vö. Róm 3:27; 1 Kor 1:29). Dicsekedésük csak az Úrban lehet (1Kor 1: 31).
Ez az igevers a magyarázószóval kezdődik, és rámutat arra, hogy ez az üdvösség miért nem embertől vagy emberi cselekedetből ered. Az ok az, hogy az üdvösség . Az ‘alkotása’ () csak itt fordul elő és a Róm 1:20 ban. Ez művészi munkára vagy mesterműre utal. Ez különbözik az Ef 2:9 emberi ‘cselekedeteitől’ (). A hívők Isten alkotásai, mert Krisztus Jézusban (vö. ‘Krisztus Jézusban’ a 6-7. versben) (ezt csak Isten tudja megtenni). Ennek a teremtésnek a célja ‘a jó cselekedetek’. Isten alkotása nem a jó cselekedeteken keresztül valósul meg, hanem jó cselekedeteket eredményez (vö. Tit 2:14; 3:8).
A következő mellékmondatban — — az ‘amelyeket’ szó visszautal az előző főmondat ‘cselekedetei’-re. Ezeknek az előre elkészített cselekedeteknek nem az a célja, hogy ‘véghezvigyük őket’, hanem hogy ‘azokban járjunk’. Más szóval, Isten elkészített a hívők számára egy utat a jó cselekedetekre, melyeket ő fog kimunkálni a hívőkben és rajtuk keresztül, ha hitben járnak. Tehát nem arról van szó, hogy megteszünk valamit Istennek, hanem arról, hogy ő tett meg valamit bennünk és rajtunk, hívőkön keresztül (vö. Fil 2:13). A jó cselekedeteknek ez az ösvénye az Ef 4-6-ban részletesen is bemutatásra kerül.
Összefoglalásul a 2:1-10 bemutatja, hogy bár az emberek lelkileg halottak voltak és csupán Isten haragját érdemelték ki, csodálatos kegyelméből Isten mégis üdvösséget biztosított számukra hit által. A hívők Isten alkotásai, akikben és akiken keresztül ő végzi a jó cselekedeteket.”

:
„A következő három vers világos megállapítást tár elénk a megmentés egyszerű tervéről, ahogyan azt a Bibliában találjuk.
Minden Isten kezdődik: Ő teszi meg a kezdő lépést annak biztosításában. A megmentés olyanoknak adatik, akik arra végképp érdemtelenek, az Úr Jézus Krisztus személyének és művének alapján.
Úgy adatik az, mint jelenlegi tulajdon. Akik megmentettek, tudhatnak róla. Az efézusiakhoz írva Pál azt mondja, hogy . Tudta ezt, és ők is tudták.
kapjuk az örök élet ajándékát. A azt jelenti, hogy az ember elfoglalja az elveszett, vétkező bűnös helyét, és elfogadja az Úr Jézust, mint megmenekülésének egyetlen reménységét. Az igazi megmentő hit az, hogy az ember egy másikra bízza magát.
Minden elképzelést, hogy az ember megszerezheti vagy kiérdemelheti az üdvösséget, örökre lehetetlenné teszik ezek a szavak: és . Halottak nem semmit, és a bűnösök nem mást, mint büntetést.
. Az ajándék természetesen ingyenes és feltétel nélküli. Ez az egyetlen alap, amelyen Isten felkínálja az üdvösséget. Az és . Ez fel van ajánlva minden embernek mindenhol.
, vagyis nem olyan, amit valaki feltehetően elismerésre méltó cselekedetekkel kiérdemelhet. Nem lehet kiérdemelni például:
1.	konfirmációval,
2.	bemerítkezéssel,
3.	gyülekezeti tagsággal,
4.	gyülekezetbe járással,
5.	úrvacsorával,
6.	a Tízparancsolat megtartásának megpróbálásával,
7.	a Hegyi Beszéd szerinti élettel,
8.	adakozással,
9.	jó felebaráti magatartással,
10.	erkölcsös, tiszteletre méltó élettel.
Az emberek nem által üdvözülnek, és is hit által. . Mihelyt bármilyen fajta cselekedetet, akármilyen mennyiségben hozzáteszel, mint az örök élet elnyerésének eszközét, az üdvösség már nem kegyelem által van (Róm 11,6). A határozott kizárásának egyik oka az, hogy megakadályozza az emberi dicsekvést. Ha bárki üdvözülhetne által, akkor oka lenne rá, hogy Isten előtt . Ez lehetetlen (Róm 3,27).
Ha valaki üdvözülhetne saját jó cselekedetei által, akkor Krisztus halála szükségtelen volt (Gal 2,21). Mi azonban tudjuk, hogy azért halt meg, mert nem volt más út, amely által bűnösök üdvözülhetnének.
Ha valaki üdvözülhetne saját jó cselekedetei által, akkor saját üdvözítője lenne, és önmagát imádhatná. De ez bálványimádás lenne, és Isten azt megtiltotta (2Móz 20,3).
Még ha valaki a Krisztusba vetett hite plusz a saját cselekedetei által üdvözülne, akkor is a két lehetetlenség helyzetéhez jutnánk: Jézuséhoz és a bűnöséhez. Akkor Krisztusnak az üdvözítés dicsőségét meg kellene osztania még valakivel, és Ő ezt nem fogja tenni (Ézs 42,8).
Végül, ha valaki hozzá tudna járulni az üdvösségéhez cselekedetekkel, akkor Isten tartozna neki. Ez is lehetetlen. Isten senkinek sem lehet adósa (Róm 11,35).
A cselekedetekkel ellentétben a hit kizárja a dicsekedést (Róm 3,27), minthogy az nem elismerésre méltó. Nem lehet senki büszke arra, hogy bízott az Úrban. A belé vetett hit a legjózanabb, legésszerűbb, legértelmesebb dolog, amit az ember tehet. Valakinek Teremtőjében és Megváltójában bízni az egyetlen logikus és elfogadható magatartás. Ha benne nem bízhatunk, akkor kiben?
Az üdvözítés eredménye az, hogy , Isten keze munkája, nem a magunké. Az újjászületett hívő Isten mesterműve. Ha tekintetbe vesszük a nyersanyagot, amelyen az Úr dolgozik, akkor az eredmény annál inkább figyelemre méltó. Ez a mestermű valóban nem kevesebb, mint egy új teremtés a Krisztussal való egyesülés által, mert ‘ha valaki Krisztusban van, új teremtés az; a régiek elmúltak, ímé újjá lett’ (2Kor 5,17).
Ennek az új teremtésnek a célja pedig a kifejezésben található. Miközben igaz, hogy nem a váltatunk meg (üdvözülünk), ugyanúgy igaz, hogy jó cselekedetek váltatunk meg. A nem a , hanem a képezik. Nem azért cselekszünk, hogy , hanem azért, .
Ez az igazságnak az a nézőpontja, amelyet a Jak 2,12-26 hangsúlyoz. Amikor Jakab azt mondja, hogy ‘a hit cselekedetek nélkül halott’, nem úgy érti, hogy hit plusz cselekedetek által váltatunk meg, hanem olyan fajta hit által, ami a eredményezi. bizonyítják hitünk valódiságát. Pál ezzel szívből egyetért: 
Isten sorrendje tehát ez: Hit vezet el a megváltáshoz. A megváltás eredményez. A jó cselekedeteket pedig megjutalmazza Isten.
De felvetődik a kérdés, hogy milyen kell tennem. Pál válaszol: olyan . Más szóval, Istennek kidolgozott terve van minden életre. Megtérésünk előtt felvázolt egy szellemi életpályát. A mi felelősségünk, hogy felismerjük akaratát, és azután engedelmeskedjünk annak. Nekünk nem kell kidolgozni tervet az életünkre, hanem csak el kell fogadnunk azt a tervet, amelyet Ő felvázolt nekünk. Ez megszabadít bennünket a nyugtalanságtól és a kapkodástól, és biztosítja, hogy életünk a maximális dicsőséget hozza Őrá, a legtöbb áldást másokra és a legnagyobb jutalmat önmagunknak.
Hogy megtaláljuk azokat a , amelyeket Ő eltervezett egyéni életünkre, a következőket kell tennünk: (1) megvallani és elhagyni a bűnt, mihelyt tudomást veszünk róla az életünkben; (2) állandóan és feltétel nélkül engedelmeskedni; (3) tanulmányozni Isten Igéjét, hogy megértsük akaratát, és ezután megtegyük, amit mond nekünk; (4) időt tölteni imádságban minden nap; (5) megragadni a szolgálat alkalmait, amint elénk kerülnek; (6) gyakorolni a közösséget más keresztyénekkel, és hallgatni tanácsukra. Isten készít számunkra . Felkészít a . Azután pedig megjutalmaz bennünket, ha megtettük. Ilyen az Ő kegyelme!”

:
„VELE EGYÜTT FELTÁMADVA
Ef 2,1-10
Krisztus megváltó halála és feltámadása akkor a mienk és úgy gyümölcsöző, ha személyre alkalmazott. Hitelesen csak akkor tudunk szólni róla, ha mindenekelőtt magunkra értjük, ahogy az apostol is váltakozva fogalmaz, megszólító erővel: ‘Titeket is…’, ‘minket is, akik halottak voltunk a vétkek miatt’. A ‘halott’ nemcsak a halált érdemlőt jelenti, hanem kiszolgáltatottságunkat is. Itt ismét észlelhető a gnózis világképe: a levegőég alsó része az ellenséges démoni erők birodalma, ennek fejedelme a Sátán, az a szellem(iség), aki gátlástalanul működik az engedetlenség fiaiban (ebben az esetben helyénvaló a pneumát ‘szellem’-nek fordítanunk!). Valamikor mi is mindnyájan közöttük éreztük otthon magunkat, testünk kívánságainak hódolva, az érzékek hajlamait követve léteztünk, s voltunk a harag fiai. A mesebeli halál fia a valóság szintjén sorsszerű kiszolgáltatottság a legteljesebb halálnak. — Végzetes állapotunk akkor vett döntő fordulatot, amikor Isten megszánt bennünket. Ezen a ponton erőteljesen tör át az evangélium minden korszerűnek állított filozófián. Isten szeretete nem tűrte el, hogy elvesszünk, s határozott mozdulattal utánunk nyúlt, áttörve a tőle elszigetelő hatalmak ostromgyűrűjén, s Krisztus feltámadásával együtt minket is feltámasztott a tényleges halálból; megragadva, Vele együtt fel is emelt, kiszabadítva a tőrből, Krisztussal együtt a mennyeiek világába is ültetett. Az üdvjelen hat itt, a már most meglévő kap erőteljes hangsúlyt, de nem érdemekből és teljesítmény következtében, hanem kegyelemből, s nem azért, hogy a hívő elérzékenyüljön és elmerüljön a teljesség érzésében, hanem avégett, hogy feladatainak nézzen utána, ami még itt tartja a földön — éppen bizonyossága okán. Vannak ui. cselekedetek, amiket Isten előre elkészített, s minket éppen ezek számára teremtett újjá, alkotott újonnan, megmagyarázhatatlan kegyelméből. Ezért hamis és terméketlen minden dicsekvés, a bizonyosság viszont tettekre szabadít fel, s fel is hatalmaz rájuk.
A Pál által többször használt dicsekvés fogalom a LXX szövegéből érthető — mondja az egyik kommentár — a Zsolt 97,7; Ézs 42,17 helyekről, ahol is a dicsekvés a bálványokba vetett hamis bizalom jellemzője. Öncsaló kultuszból ered minden önelégült buzgólkodás. A kegyelemből gyümölcsöző élet viszont prófétai erővel ruháztatik fel: tetteiben általa mutatja meg Isten a következő nemzedékeknek kegyelme mérhetetlen gazdagságát. A 7. v. eljövendő korszakai ez esetben nem történelmen túli adottságok, hanem történelmen belüliek. Egyedül a bűnbocsánat, az új életre támasztott keresztyén egyház, az újjá alkotott krisztusi ember lehet hiteles bizonyságtétellé a kegyelem szükségességéről, életadó ajándékáról, a Krisztusban adott élet egyetlen lehetőségéről, minden idők számára. Krisztusban minden erő a holnap felé vonz bennünket, hogy a ma követelményeinek eleget téve, álmodozásoktól mentesen, de célratörő, szerény szolgálattal, magunknak semmi érdemet nem tulajdonítva legyünk tanúi hatalmának, a kegyelemből kapható új élet lehetőségének, minden ember számára.”

:
„Ez Isten nagystílű terve, ahogy az az emberiséget érinti (vö.  11,814; 3,19-23; F Mussner: [→ 12] 174-176). Ahogy az 1,11-14 esetében, itt is problémát jelent a ‘mi’ és a ‘ti’ személyes névmások értelmezése. Habár a ‘mi’ talán a zsidó-keresztényekre, a ‘ti’ pedig a pogány-keresztényekre utal, a 2,11-22 előtt nem utalnak világosan a zsidók és pogányok megkülönböztetésére. A ‘mi’ szó összes egyértelmű használata ebben a levélben a keresztényekre összességében utal (2,14; 3,20; a 4-6-ban gyakran előfordul), úgyhogy itt is ilyen értelemben kell használnunk. A szerző akkor használja a ‘ti’ névmást, amikor a levél címzettjeit közvetlenül szólítja meg. Az Ef 2,1-3-ra hasonló nyelvezetet használva a  beszámol egy olyan korszakról, amikor a sötétség erői szabadon gyakorolhatják hatalmukat az emberiség felett ( 3,20-23;  2,4-6) mindaddig, amíg a gonoszt el nem pusztítják, és az igazságosság győzelmet arat ( 4,18-23;  13,14-16; 17,5-9). Ezzel a háttérrel szemben ecsetelgeti az Ef szerzője a gonosz hatalma alatt álló emberiség bűnös állapotát. Ld. Róm 12,21 és kommentárját. Az, hogy a levegő uralkodó fejedelmét egymás mellé helyezi az , vagyis szokással vagy a világ menetének folyásával, arra utal, hogy az , ‘világkorszak’ gonosz hatalommal bír (, 28; vö. 2Kor 4,4). Vö.  3,20-25. → 82:103. Vö.  3,27-28. Amit az 1,20-ban Krisztusról mondott a levél, most ugyanazt állítja a keresztényekről: Isten feltámasztotta, és az égiek közé helyezte őket. A Vele vállalt sorsközösség valamint a felmagasztalásában kapott részesedés ugyanazoknak a görög igéknek a felhasználásával történik, amiket már az 1,20-ban is használtak, csak most hozzátoldották a , ‘együtt‑’ előragot (→ 82:120). Pál szókincsére támaszkodva (‘kegyelem’, ‘hit’, ‘mű’, ‘dicsekvés’; ld. A. T. Lincoln: 45 [1983] 617-630) — de a hangsúlyt elcsúsztatva arról a páli leírásról, hogy a törvénytől és a cselekedetektől függetlenül, a hit által lehetséges csak a megigazulás — az Ef úgy beszél a szabadításról, mint ami egyedül Isten ajándékától függ (→ 82:71). Így a kettősség többé nem a hit és a cselekedetek között feszül (Róm 3,28), hanem Isten kegyelme és az emberi tettek között.”

:
„A KRISZTUSBAN VALÓ ÉLET
2,8-10
‘Hiszen kegyelemből van üdvösségünk a hit által és ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez, nem cselekedetekért, hogy senki se dicsekedjék, mert az Ő alkotásai vagyunk, akiket Krisztus Jézusban jó cselekedetekre teremtett, amelyeket előre elrendelt az Isten, hogy azok szerint éljünk.’
‘nem új szempont isten kegyelme mindenhatóságának bizonyítása után. A hit itt nem feltétel, mint amely nélkül szó sem lehet megmenekülésünkről. Nem jó sem a katholikus, sem a szektás magyarázat, mely szerint az ember hite ‘conditio sine qua non’ a megigazító kegyelem elnyeréséhez. Teljesen rossz reflektálás. Itt a a tükörképe. Pál apostolnál a hit , ami a törvény iránti engedelmesség helyére kerülne, hanem ellenkezőleg, a hit teljes lemondást jelent mindenféle emberi teljesítményről; amint az ellenpár is tanúsítja: ‘piszteueinz — ergadzeszthai’. Tehát a ‘dia piszteósz’ nem azt jelenti, hogy hinned kell, mert különben …, hanem azt, hogy semmi másra nincs szükséged, mint hitre egyedül. Tehát . A hit és a kegyelem korrelatív kifejezések, vö. Róm 4,15 : ‘dia tuto ek piszteósz, hina kata charin’, azaz azért ‘hitből’, hogy minden ‘kegyelem szerint’ történjék. Így a ‘dia piszteósz’ a ‘té chariti’ értelmezése. Nem egymást kiegészítő momentumok, mintha Isten részéről a kegyelem, az ember részéről a hit lenne szükséges. Ezért a hit pusztán bizodalom, ráhagyatkozás az isteni cselekedetre, amint a vízben fuldokló is mondjon le minden ‘együttmunkálkodás’-ról, engedje át magát mozdulatlanul a mentő szeretetnek. — tartja egy kínai mondás s így igaz. Egyszerűen engedd, maradj veszteg, ne fontoskodj, nyiss szabad utat, hadd vigye végbe üdvösségedet a hatalmas kegyelem! Mert az üdvösség kizárólag Isten ajándéka. Hiszen ha legcsekélyebb részünk is lenne benne, Isten nem lenne Isten, az üdvösség nem lenne üdvösség, hanem jutalom vagy fizetség. Isten akkor mintegy el lenne kötelezve, sőt ebben az esetben az ember maga lenne az ‘isten’, legalábbis kegyességében. Igényt jelenthetne be ellenszolgáltatásra, az üdvösség rendje mágiává torzulna, mi meg ott állnánk ‘dicsekedve’ megmenthetetlenül Isten előtt. Ezért szigorúan tartsuk magunkat ehhez az alapvető szóhoz: 
Ha egyáltalán lehetne szó valamiféle hozzájárulásról vagy közreműködésről, akkor ez csak erkölcsi téren válna lehetségessé, tehát a jó cselekedetek ‘erga’ révén. Mivel ez az ördögi gondolat felütheti fejét bármelyikünkben, olvassuk azonnal tovább a szöveget: Mindaz, amit eddig olvastunk, Isten magasztalása himnikus fenségben. Ha viszont a keresztyének — még ha részben is? — de saját cselekedeteik alapján lennének megváltottak, akkor az ember ‘dicsekedhetne’ Isten előtt. Ez a mi dicsőségünk viszont megfosztaná Istent dicsőségétől. Hiszen ezért oly utálatos és hamis a zsidó dicsekedés a törvény cselekedeteivel, mert így a zsidó el akarja érni a ‘kauchéma’‑t Isten előtt! Az apostol ebből nem enged: , vö. Róm 4,12; 11,6, ezért is választotta ki 1Kor 1,26 szerint azokat, akik sem hatalmasok, sem okosak, s ezért hordozza Pál cserépedényben (2Kor 4,7) Istentől ajándékba kapott kincsét.
A 10. vers az előzők logikus folytatása, új, tipikusan páli szavakkal. A keresztyének ‘poiéma theu’, azaz Isten alkotása persze nem Genezis 1-re utalva, hanem az új teremtésre Gal 6,16 és 2Kor 5,17 szerint. A Krisztusban jó cselekedetekre teremtettünk újjá! Itt az ‘epi’ nem ‘ennek alapján’ értelmű, hanem ‘erre nézve’! Tehát a megigazultak szentségéről van szó. Itt éri el csúcsát Isten üdvözítő, egyedülható munkája. Ezt a paradoxiát nem szabad gyengíteni semmiféle éle racionális érvvel, mondván, miképpen lehetne egy cselekedetet, amely még nem egzisztál, Istenben már megtörténtként szemlélni, vö. ‘proetoomadzein’. Ha bárkinek kísértést jelentett valaha is az ún. szinergizmus, hát itt találkozik ennek a felfogásnak abszurd voltával. Mi ugyan okoskodhatunk, de senki sem változtathat azon, hogy Istennel már megtörtént, mielőtt nálunk megtörtént volna. Minden ‘érdem’ lehetetlenné válik. Mi ugyan cselekszünk ‘pneumati’, de Isten marad a cselekvő, bár mi magunk cselekszünk. Görögnek bolondság, zsidónak botrány, nekünk azonban a megtartatás kősziklája! Az természetes, hogy a megigazított embernek is újra és újra választania kell a Szentlélek és a hús-test között, de ez nem szünergizmus az üdvösség dolgában, hanem . Aki szünergista módon gondolkodik Rómától a szektásokig, az egyszerűen nem érti a páli fejtegetés nagyszerű tenorját!
MEDITÁCIÓ
A bűn elsodor Isten közeléből. Gondoljunk Ézsaiásra (6,5) vagy Péterre (Lk 5,8). Ettől a rohamosan növekvő elidegenedéstől szabadít meg minket Jézus azzal, hogy meghirdeti számunkra: Mindennek ellenére Isten ajtaja a tárva van számunkra! Megbocsátó szeretete elfedezi minden vétkünket, megszabadít a ‘hiábavaló’ életünktől és megajándékoz teljesen új s most már ‘igazi’ (örök) élettel. Halljuk és értjük szavát, Szentlelke vezet, új akaratot teremt bennünk és új elszánást, szembe a régivel, egyre teljesebben megújít szeretetével. Mindezt a kegyelem viszi végbe Jézusért. Nem érdemeltük meg, sohasem szolgálhatjuk meg, még rejtetten sincsen semmi magyarázat vagy indok. Itt van helye a bátor, lutheri betoldásnak: Csak Krisztus, csak kegyelem, csak hit által … Ekkor értjük meg, hogy valójában nem a törvény írott vagy íratlan rendje ellen vétettünk, hanem Szeretete ellen vétkeztünk. Ha egy sofőr elgázol egy kisfiút, halálos gázolásért megkapja büntetését s ha ezt letöltötte, jogilag az ügy el van intézve. Senki sem támaszthat vele szemben követelést. De más a helyzet az édesanyára vonatkozóan. A vétkesnek sem pénzbeli, sem szabadságvesztési büntetése nem hozza rendbe a dolgot. Csak az, ha az édesanya meg tud bocsátani … Mindig a bocsánaton fordul meg minden. S ezt a bocsánatot egyedül bizodalmas hitünkkel ragadhatjuk meg. Bizony a cselekedetek semmit sem segítenek. Itt azonban újra jelentkezik az apostoli paradoxon. Bár megmenekülésünkért semmit sem tehetünk, elhibázott lenne hitünk, ha nem jelentkezne azonnal jó cselekedetekben. Valójában ez nem olyan érthetetlen, hiszen logikusan következik a szeretetből. Bár tudjuk, hogy mindvégig és örökké csak a kegyelem segít rajtunk, mégis szüntelen megkíséreljük hálánk megbizonyítását, igyekszünk a kegyelemhez méltóan viselkedni. Istent nem tehetjük adósunkká, de szeretete mégis kötelez maximális erősítésre, hogy a kapott kegyelemhez méltóan járjunk (Róm 6.). Mert 
[Ld.: Bonhoeffer olcsó és ingyen kegyelmét!]

:
„2. A kegyelem állapotában (4-10)
A negyedik vers nagyszerű ellenponttal indul: Ez a két szó a bukott emberiség reménytelen helyzetével Isten kegyes kezdeményezését és uralkodói cselekedetét állítja szembe. Haragjának tárgya voltunk, megkegyelmezett nekünk. Halottak voltunk, és a halott ember nem támad fel, életre keltett Krisztussal együtt. Rabszolgák voltunk, gyalázatos és tehetetlen állapotban, Krisztussal együtt feltámasztott, s tisztességben és hatalomban jobbjára ültetett. Ezt tette Isten, hogy változtasson bűnös állapotunkon. Nagyon fontos, hogy ennek az ellentétnek mindkét oldalát szem előtt tartsuk: nevezetesen azt, hogy mik vagyunk természetünk szerint, és mivé lettünk a kegyelem által; mi az emberi állapot és mi az isteni könyörület; mi Isten haragja és mi Isten szeretete. Néha az a bírálat éri a keresztyéneket, hogy bűneik és vétkeik betegesen foglalkoztatják őket. Ez nem igaz abban az esetben, amikor egyszerűen önmagunkkal nézünk szembe (hiszen szembenézni a valósággal sohasem lehet egészségtelen). Csak akkor jogos a kritika, ha a szembesülést nem Isten irgalmának és kegyelmének magasztalásával folytatjuk.
Most pedig térjünk rá részletesebben, hogy mit és miért tett Isten.
a. Mit tett Isten?
Egy szóval: (megmentett). Mind az 5., mind a 8. versben ugyanaz az állítás hangzik el: Egyes magyarázók azt is fölvetették, hogy a 4-10.-ig terjedő szakasz talán az üdvözítés és a dicsőségét ünneplő himnusz, amelyet kétszer szakít meg a liturgikus felkiáltás: ‘kegyelemből van üdvösségetek!’ (az eredetiben: kegyelem által vagytok üdvözítettek). Az ‘üdvözítettek’ befejezett igenév (). Isten múltbeli üdvözítő tettének maradandó következményeit emeli ki, mintha csak Pál ezt mondaná: ‘Olyan emberek vagytok, akik üdvözültek és örökre üdvözültek maradnak’. Ennek ellenére manapság sokan tartalmatlannak vélik az üdvözüléssel kapcsolatos hagyományos nyelvezetet. Tekintsünk hát bele mélyebben Pál megfogalmazásába!
Az apostol három igét alkot, amelyek azt fejezik ki, hogy mit cselekedett Isten Krisztussal, azután (a , ‘együtt’ prefixum alkalmazásával) minket is Krisztushoz fűz ezekben az eseményekben. Így először Isten (5. vers), majd (6. vers) és a (6. vers). Ezek az igék (életre kelt, feltámaszt, ültet) Jézus üdvözítői életpályájának három egymást követő történelmi eseményére utalnak, amelyeket rendszerint így nevezünk: feltámadás, mennybemenetel és uralkodás. Ezekbe vetett hitünket fejezzük ki az Apostoli Hitvallásban: ‘…harmadnapon halottaiból feltámadott, felment a mennyekbe, ül a mindenható Atya Istennek jobbján’. Az viszont ámulatba ejtő, hogy Pál nem Krisztusról, hanem rólunk ír. Nem azt mondja, hogy életre keltette, feltámasztotta és jobbjára ültette Krisztust, hanem hogy minket keltett életre, támasztott fel és ültetett jobbjára Krisztussal együtt.
Az újszövetségi keresztyénség sarkalatos tétele Isten népének Krisztussal való egysége. Miben is áll az a ‘másság’, amely Isten új társadalmának tagjait jellemzi? Nemcsak abban, hogy csodálják és tisztelik Jézust, elfogadják az egyház tanait, és bizonyos erkölcsi elvárások szerint élnek. Ami megkülönbözteti őket, az az újfajta összetartozás, egy olyan nép összetartozása, amely ‘Krisztusban’ van. Krisztussal való egységünk értelmében osztozunk az Ő feltámadásában, mennybemenetelében és uralmában. A ‘mennyekben’, a lelki valóság láthatatlan világában, ahol a fejedelemségek és hatalmasságok működnek (3,10; 6,12), ahol Krisztus fennen uralkodik (1,20), ott áldotta meg Isten az Ő népét Krisztusban (1,3), és ott ültette jobbjára Krisztussal együtt (2,6). Mert ha a mennyei világban ülünk Krisztussal, nem lehet kétséges, hogy min ülünk: trónokon! Továbbá, egyesülésünk Krisztussal az Ő feltámadásában és felmagasztalásában nem üres keresztyén miszticizmus. Arról tesz eleven tanúságot, hogy Krisztus egyfelől új életet (fogékonyságot Isten valóságára, Istennek és az Ő népének szeretetét), másfelől új győzelmet (a gonosz egyre nagyobb mértékű leigázását) adott nekünk. Halottak voltunk, de lelkileg élővé és éberré lettünk. Rabságban voltunk, de trónra emeltettünk.
b. Miért tette Isten?
Pál bepillantást enged abba is, hogy mi indította Istent megváltó cselekedetére. Az egész bekezdés azt erősíti meg, hogy Isten lépéseinek oka nem bennünk volt (valamilyen feltételezett érdem), hanem benne (általunk meg nem érdemelt jóindulata). Pál négy szót sorakoztat fel, hogy rámutasson Isten megváltó kezdeményezésének eredetére. Isten ‘irgalmáról’ (, 4. vers), ‘szeretetéről’ (, 4. vers), ‘kegyelméről’ (, 5. és 8. vers) és ‘jóságáról’ (, 7. vers) ír. Halottak voltunk, ezért képtelenek arra, hogy megmentsük magunkat: csak az ‘irgalom’ képes kinyújtani kezét a segítségre szorulókért, mert az ‘irgalom’ az elesettek iránti szeretet. Isten haragja ült rajtunk: csak a ‘szeretet’ győzedelmeskedhetett a harag fölött. Nem érdemeltünk mást Isten kezéből, mint ítéletet vétkeink és bűneink miatt: csak a ‘kegyelem’ menthetett meg a büntetéstől, mert a kegyelem meg nem érdemelt jóindulat. Miért cselekedett tehát Isten? Merő irgalomból, szeretetből, kegyelemből és jóságból.
Sőt, azért mentett meg minket, (7. vers). Krisztus feltámasztásával és felmagasztalásával bemutatta hatalmának mérhetetlen nagyságát (1,19-20), a mi feltámasztásunkkal és felmagasztalásunkkal pedig megmutatta kegyelmének mérhetetlen gazdagságát, és így tesz majd egy örökkévalóságon át. Jóságának élő bizonyítékai vagyunk, és az emberek figyelmét saját magunkról Őrá kell irányítanunk, akinek üdvösségünket köszönhetjük A nagy operáción átesett beteg élő bizonysága orvosa szakértelmének, a kegyelemben részesített ember pedig ura irgalmának. Mi mindkettő vagyunk: Isten szaktudásának bizonyítékai és kegyelmének győzelmi jelei.
A 8-10. versek bővebben beszélnek Isten kegyelméről, és megmagyarázzák, miért fogja Isten az eljövendő korokban kimutatni irántunk való kegyelmét és jóságát Krisztus Jézusban. Üdvösségünk miatt. Isten azért fogja kimutatni irántunk való kegyelmét, mert kegyelme által mentett meg minket: Előttünk áll a keresztyén örömhír három alapkifejezése: üdvösség, kegyelem és hit. Az ‘üdvösség’ több, mint megbocsátás: megszabadítás az 1-3 versekben ecsetelt haláltól, rabszolgaságtól és haragtól. Magában foglalja Krisztusban való új életünk teljességét. A ‘kegyelem’ Isten szabad és általunk meg nem érdemelt irgalma, a ‘hit’ pedig alázatos bizalmunk, amellyel azt elfogadjuk.
Pál két tagadással emeli ki azt a két tételt, miszerint egyedül Isten kegyelméből, Krisztusba vetett bizalmunkon keresztül nyertük el az üdvösséget. Az első: (8. vers), a második: . Egyes magyarázók úgy vélték, hogy az előbbi tagadás ‘ez’ szava a hitre vonatkozik (azaz ‘üdvözültetek a hit által, és még ez a hit is, amely által üdvözültetek, Isten ajándéka’). Teológiailag ez helyes is. Nem képzelhetjük el úgy az üdvösséget, mintha olyan üzletet kötnénk Istennel, amelyben Isten szállítja a kegyelmet, mi pedig a hitet. Hiszen halottak voltunk, és előbb életre kellett kelteni minket, hogy hinni tudjunk. Krisztus apostolai máshol is világosan azt tanítják, hogy az üdvözítő hit is Isten kegyes adománya (pl. ApCsel 18,27; Fil 1,29). Mindazonáltal Pál itt nem kimondottan erről ír, mivel az ‘ez’ () szó semleges, a ‘hit’ pedig nőnemű. Emiatt úgy kell értenünk, hogy az ‘ez’ az egész előző mondatra vonatkozik: ‘Isten kegyelméből olyan emberek vagytok, akik a hit által üdvözültek, s ez az egész esemény Isten ingyenes ajándéka’. Ezt nem mi értük el (), nem is vallásos cselekedeteink vagy emberszeretetünk jutalma (). Így mivel itt nincs helye az emberi érdemnek, nincs helye az emberi dicsekvésnek sem. Az üdvösség Isten ajándéka, hogy . A keresztyének mindig kényelmetlenül érzik magukat, ha büszkeséggel találkoznak, mert érzik, hogy az sohasem helyénvaló. A mennyben nem lehet pávák módjára peckeskedni. A menny el fog telni Krisztus tetteivel és Isten dicséretével. Lesz majd dicsekvés a mennyben, de nem magamutogatás, hanem dicsekvés Isten kegyelmének, irgalmának és Jézus Krisztuson keresztül megvalósuló jóságának semmihez sem hasonlítható gazdagságával.
Azt gondolhatjuk, hogy Pál most már elérte célját, és kész rátérni a következő gondolatra. De nem, elhatározta, hogy ennél a témánál marad, amíg ki nem zárja a félreértés legcsekélyebb lehetőségét is. Még egy döntő és dicsőséges kijelentést tesz (10. vers): A mondat első és jelentőségteljes szava: (övé). Pál már kifejtette, hogy üdvösségünket nem mi valósítottuk meg. Ezúttal azonban nemcsak az ellentétét állítja, hogy azt Isten vitte véghez, hanem tovább is megy. Elvet minden olyan elképzelést, amely szerint az üdvösség rajtunk kívül álló, tőlünk független dolog volna. Velünk, élő emberi lényekkel foglalkozik, akik halottak voltunk. Mik vagyunk hát most? Isten , ‘az Ő műtárgya, remekműve’), . Mindkét görög szó a teremtésre vonatkozik. Ezidáig Pál úgy mutatta be az üdvözülést mint feltámadást a halálból, szabadulást a rabszolgaságból, menekülést a kárhozattól. Mindegyikről látszik, hogy Isten műve, hiszen halottak nem tudják magukat életre kelteni, foglyok és elítéltek nem tudják magukat kiszabadítani. Most azonban minden kétséget ki kíván zárni ebben a kérdésben. Az üdvözítés teremtés, újjáteremtés, új teremtés. Teremtésről beszélni pedig értelmetlen, ha nincs Teremtő; az önteremtés nyilvánvaló fogalmi ellentmondás. ‘Láthatjuk tehát — írja Kálvin —, hogy a »teremt« szó elég ahhoz, hogy elnémítsa mindazok fecsegését, akik saját érdemeikkel hencegnek. Hiszen ezzel azt feltételezik, hogy ők önmaguk teremtői.
Nem mintha mi magunk passzívak, tétlenek maradnánk. Egyes kritikusok így gondolták, és azt feltételezték, hogy Pál tanítása — hogy egyedül kegyelemből van az üdvösség — a bűnben való megmaradásra sarkall. Ez mindenestül téves felfogás. A jó cselekedetek nélkülözhetetlenek az üdvösséghez — de nem alapul vagy eszközül szolgálnak, hanem üdvösségünk következményei és bizonyítékai. üdvözülünk (8-9. vers), de lettünk teremtve Krisztus Jézusban (10. vers), olyan jó cselekedetekre, , amelyeket az egykori örökkévalóságban tervezett, és minket is úgy formált, (Károli).
A bekezdés tehát úgy ér véget, ahogyan kezdődött: az ember ‘járásával’. A héber kifejezés életmódunkat jelentette. Egykor között jártunk, amelyekben az ördög állított csapdát számunkra; most járunk, amelyeket Isten tervezett a számunkra az örökkévalóságban. Teljes az ellentét. Ez az ellentét két életmód (a gonosz és a jó) és a mögöttük álló két úr (az ördög és Isten) között feszül. Vajon mi okozhatott ekkora változást? Nem más, mint az Isten kegyelme és hatalma által megvalósult új teremtés. A bekezdés kulcsszavai minden bizonnyal a (4. vers) és a (5. és 8. vers).
Pál nem táplált illúziókat az emberi nem lealacsonyodott voltával kapcsolatban. Nem akarta szépíteni a helyzetet, nehogy esetleg felületes megoldásokat javasoljon. Ehelyett azzal kezdi a bekezdést, hogy három szörnyű hatalom áldozataként mutatja be az embert. Ezek a ‘bűn’, a ‘halál’ és a ‘harag’. De kétségbe sem esett, mert hitt Istenben. Valóban, a halott emberek számára az egyetlen remény a feltámadás. De akkor az élő Isten a feltámadás Istene. Sőt a teremtés Istene! Mindkét metafora jelzi, hogy nélkülözhetetlen az isteni kegyelem, mert a feltámadás kiemelkedés a halálból, a teremtés pedig kiemelkedés a semmiből. Ez az ‘üdvösség’ valódi jelentése.”

:
„Alázatos élet
Újév 1986. — Efézus 2,8-10
‘Hiszen kegyelemből van üdvösségetek a hit által, és ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez; nem cselekedetekért, hogy senki se dicsekedjék. Mert az ő alkotása vagyunk, akiket Krisztus Jézusban jó cselekedetekre teremtett, amelyeket előre elredelt az Isten, hogy azok szerint éljünk.’
Szeretteim a Krisztus Jézusban! Újév ünnepén Istennek első nyilvánvaló akarata, hogy alázatosan lépjünk rá az újesztendő útjára. Mindent megtett és megtesz azért, hogy senki ne dicsekedjen előtte. Nem azért, mintha valami keleti despotaként érzékeny volna hatalmának bármiféle csorbítására, hanem azért, mert számunkra a legrosszabb klíma a dicsekedés. Megfullad az ember szíve és lelke, belepusztul az az ember, aki emberben bízik. A próféta úgy mondta, átkozott az az ember, aki férfiúba veti az ő bizodalmát.
Pontosan meg lehet rajzolni a nagy lázadásnak belső görbéjét is így, ott kezdődött a romlás, amikor az ember elkezdett magában bízni. Az a kérkedő, az a titáni magatartás: mit nékem az Isten. Ezzel indul az emberiség történelmében a nagy romlás, amelyről úgy beszél ebben az efézusi levélben az apostol, hogy a halált jelentette mindenki számára. Szellemi halált. Van biológiai vegetálásunk, de nincs életünk. Szellemileg, lelkileg működnek még a sztomatikus funkcióink, jövünk-megyünk, mosolygunk vagy sírunk, terveket szövünk, jókívánságokat fogalmazunk egymás felé, úgy tűnik, mintha élnénk. Ez ördögi csalódás. Mert aki Isten számára halott, az valójában nem él.
Azért hangsúlyozza ezt az apostol, hogy érzékeltesse, a dicsekedő ember, aki ezzel tépte el az Istenhez fűződő kötelékét, így esett a szellemi-lelki halál állapotába. Nem halljuk, mit mond az Isten, nem értjük szándékait, nem látjuk kezenyomát, tele vagyunk önmagunkkal, csak egymásra figyelünk. Hányszor mondta Jézus még tanítványainak is, jaj azoknak, akik az Istent nem félik, de emberfélelemben pergetik szánalmas, vegetatív életüket. S lehet nekünk dicsekednünk? Mintha magunk erejéből keltünk volna fel a halál sötétségéből?!
Nyilván jól mondja az apostol, emlékeztetve az efézusi gyülekezet tagjait, hogy minden kegyelem. Egy halott semmit nem tehet önmagáért. Egy halottal történhet olyan csoda, hogy valaki megáll a bethániai kis falu temetőjében, odakiált ‘Lázár, barátom, jöjj ki!’ Megtörténhet egy halott gyermekkel az a csoda, hogy valaki megállítja a temetési menetet, odalép a kocsi mellé, fölébe hajol a nyitott koporsóban fekvőhöz, ‘ifjú, néked mondom, kelj fel.’ Itt az embernek semmiféle részvétele, hozzájárulása nincs.
Ezért kezdhetjük csak alázatosan az új esztendőt, egyre tudatosabban, egyre mélyebben és egyre boldogabban. Mert annak, hogy Isten mindent megtett és megtesz, hogy az embert kijózanítsa dicsekedéséből, fájdalmas vonása van, hiszen mi vagyunk a dicsekedő emberek. Nekünk fáj az, ha megaláznak gőgös voltunkban, és bennünket ér szinte földrengés gyanánt, ha kiderül, hogy tőlünk semmi, de semmi jó nem származott és nem származhat.
Ez a fájdalmas motívum kétségtelen, elkísér bennünket a földi utunk végéig, de van benne, rejtve ugyan, egy nagyszerű vigasztalás. Akkor mindent az Úr cselekszik. Abban a pillanatban eltűnik minden bizonytalanság szívünkről, mert azért akármennyire dicsekszik az ember önmagával, belül azért mindig labilis. Vajon sikerül‑e fenntartani a látszatot, vajon nem fog‑e kiderülni, hogy üres a raktár és csak a kirakatban van néhány holmi. Ott van az ember szívében, a dicsekedő ember szívében a növekvő pánik, jaj, csak ne jöjjön a nyilvánvaló csőd. Abban a percben, amikor testi emberünk számára fájdalmasan zuhan ránk Isten szava, nem tőletek van, nem a ti cselekedeteitek alapján, hanem mindent az én kegyelmem vitt végbe, akkor kezdődik az ember szívében a békesség.
Én azt hiszem, akkor kezd elindulni az ember szívében az a nagyszerű, új életérzés, amit a Biblia úgy mond, öröm az Úrban. Az alázatra való intés is ebből a szeretetből fakad, nem tesz jót nekünk a kevélykedés. Jó lenne véglegesen abbahagyni a magunk igazának emlegetését. Nem érdemes járni az utcákat szerte a városban, és boldog-boldogtalannak elmondani, hogy veled milyen igazságtalanság történt. Alázd meg magad az Isten előtt. Kuporodj össze keze alatt, hogy végre meggyógyulhassál, elinduljon szívedbe a bizakodó öröm, és Isten mindent helyreállíthasson benned is, és körülötted is. Az a gőgös fontoskodás, az az állandó magunk kelletése, az, hogy nem tudunk másról szólni, mindig csak a magunk ügyeiről. Talán már évek óta leszoktunk arról, hogy szenvedélyesen tudjunk szeretni egy nagyszerű eszmét, egy megkezdett vállalkozást. Hol vannak a régi évek, amelyekre azt mondja a világ, ‘idealista’ évek.
Valóban, hol vannak? Mennyire eltűntek, vagy semmivé váltak. Ki tud ma lelkesedni? Akár a társadalmunk célkitűzéseiért, akár országos ügyekért, akár Isten népének a mindennapi feladataiért. Ezért kezdtem úgy újévi bizonyságtételemet, a legfojtogatóbb klíma az ember lelke számára a kevélykedő, a gőgös, a hivalkodó embernek a klímája. Ott eltűnik minden odaátról való ajándék, ott elvész minden isteni. Ott megint csak a régi pozícióban, a régi Ádámot majmoljuk, szembe az Istennel. Nem hajlunk oda boldog alázattal keze alá, vezessen, ahová akar, használjon, amire tud, vegye el, amit eljátszottam és el kell veszítenem. Adja vissza mégis az Ő szeretete ajándékaként, hogy újra megteljen szívem örömmel és boldogsággal.
Alázat. Ez az egész keresztény életnek a titka. Aki ma reggel olvasta a bibliai Útmutató igéjét, bizonyára felfigyelt arra, hogy a búcsúzkodó Mózes 40 évi vándorlás, rengeteg lelki tapasztalat után azzal fordul népéhez, mintegy ezzel adja át a fiataloknak a vándorló népnek a stafétabotját, szívleljétek meg az Igéket, amelyekkel int ma benneteket a ti Uratok. A fiaitoknak pedig parancsoljátok meg, hogy tartsák meg az Úr minden igéjét, mert nem üres beszéd az, számotokra ez az élet.
Éppen ezért abba kell hagyni mindenfajta kevélykedést. Mintha fiad, vagy lányod majd tudna dönteni a saját jövendő életének alakítása tekintetében. A legostobább ember az közöttünk és a városban, akit ilyen otromba módon meg tud csalni az ördög, mondván, ne hívd a fiadat, ne hozd magaddal a lányodat. Ne mondd azt, hogy amíg gyermekek vagytok, kiskorúak, és én felelek érettetek az Isten előtt, addig mellettem van a helyed a templomban. Ne mondd azt, hogy majd ő eldönti. Ez pont olyan dőre gondolkodás, mint azt hinni, lassan elveszítjük az ifjúságot. Iszonyatos vészjelzések jönnek még a törvényszegések tekintetében is az ifjú nemzedékre vonatkozóan. Meg kell nyerni őket? Nosza, nyomjuk tele a magyar televíziót pucér nőkkel, ennyi mezítelen nő biztos visszahódítja a szocializmus eszméje számára a fiatalokat.
Parancsoljátok meg a fiaitoknak! Mózes tudta Isten szívének a titkát, hiszen Ő mondta, ‘én népem, hát nem azért vagytok ti a szövetség népe, mert olyan kiválóak vagytok, olyan rokonszenvesek, olyan szépek, olyan jók, hanem azt mondta, azért vagytok a szövetség népe, mert az Isten szeret titeket’. Mert Isten ilyen Isten, mindig azt az ócskát, a hitványat, a kicsit, a nyomorultat szereti, mert nem tűri az ágaskodó önérzetet, nem kedveli az igazakat, okosokat, jókat, szépeket, mert Isten mindig lehajol a porba. Ezért vagytok ti zsidók, az Isten népe.
Ennél csodálatosabb felmagasztalást egy nép nem kaphat. Hihet boldogan Istennek ebben a szeretetében, hiszen nyilvánvaló, hogy semmit nem tett érte, de mindent megtett ellene. És mégis szereti az Úr.
Az alázat épp ezért mondom, nem a ‘lélek gyötrelme’. Az alázat a gyógyuló léleknek egészséges életérzése. Úgy is mondhatnám, gondtalanság. Van nékem egy drága Uram. Nem kell rágni a körmömet, töprengenem, mi lesz velem, mi lesz a szeretteimmel, hogy lesz a munkámmal, hivatásommal, a holnappal és holnaputánnal. Ugye ilyenkor mondta mindig Melanchton Fülöp a viharzó életet élő Luthernek: mi az Márton, meghalt az Isten? Mit háborogsz? Mit győzködsz rossz hírekkel, hogy mi folyik Szászországban, már megint mibe kezdenek a bíborosok, meg a római pápa. Te csak Őrá nézz!
Hadd szóljak most így hozzátok. Az alázatos élet a legkívánatosabb élet, úgy is mondhatnánk, hogy a gyermek élete. Hát nem erre hívta eleitől Jézus a kortársait? Mikor nem értették ezt, hogy mondta nekik, ne tiltsátok el őket, engedjétek hozzám, ilyeneké az Isten országa, akik ilyen teljes bizalommal, ilyen természetesen, átadott szívvel, ilyen alázatosan jönnek hozzám, ülnek a lábamhoz, furakodnak az ölembe és néznek rám, és bíznak bennem. Ha nem lesztek ilyenek, mint azok a gyermekek, semmiképpen nem mehettek be Isten országába.
1986. január 1-jén óriási lehetőségünk van végre tudatosan, a megértés belső fényében, a Lélek erejével kimondani a végleges igent és áment. Istennek erre, a most már nem is olyan félelmetes, nem is olyan kegyetlen mondataira, nem a ti cselekedeteitek miatt, nem a ti érdemetektől, tőlem van, az én kegyelmem által, szabadulástok most, és üdvösségtek majd ajándék. Elfogadhatod, bízhatsz benne. És aztán tovább, mindazoknak végbevitelére, amire küld, és ahol vár az Isten.
A küldetés követés. Aki felismerte már, mi az Ő küldetése ebben a világban, fogadja el tőlem az igaz szót. Csak Krisztus követésében töltheti be küldetését. Küldetés a küldő, hanem azt, hogy előttem megy, és én követem Őt. Ezért mondja az apostol azt, hogy fogtok cselekedni azért, a gyermek is cselekszik, növekszik életének dolgaiban, csak nem a magatok esze szerint, nem a saját erkölcsi döntéstek, vagy szellemi változások alapján, hanem, amit előre elkészítettem számotokra. Még itt is leveszi rólunk a gondot az Isten.
Nem kell törnöm a fejemet, ugyan, mi vár rám, ugyan, mi az én dolgom 1986-ban. Mert óráról-órára és napról-napra megmutatja az Úr, előttem megy, elkészíti, lábnyomaiban kirajzolódik az út. És ha alázatos vagy, és nem törődsz azzal, amire a véred indít, a lázadó értelmed, hencegő romlott szíved, hanem végre alázatos gyermekként boldogan, de Őrá nézel, Őrá figyelsz, odalépsz, ahol Ő elkészítette számodra a feladatot. Valahányszor ez megtörtént életemben, úgy jöttem haza, mint aki az öröm szárnyain érkezik. Annyira nyilvánvaló lett, hogy ott voltam, ahol kellett, és előttem ott járt az Isten. Én csak azt a pár szót mondtam, talán csak rátettem kezemet egy forró homlokra, a régi bibliai mondatok egyszerre életet jelentettek egy férfinek, vagy egy nőnek. Mert előttünk jár az Úr!
Milyen más az, amikor elmész magad feje szerint, és a régi kép alapján elkezded rázni a fát, amely tele van éretlen gyümölccsel. Mennyi kárt okozol! A kertész nem fogja tűrni sokáig ügyintézéseidet. Maradj veszteg! Aki meg sem moccan, az jut legmesszebbre. Légy alázatos, tökéletesen passzív, csak figyelj, és akkor az aktivitásodat majd az Úr irányítja. Odakerülsz, ahol használni akar téged, azok közé sodródsz, akik között a te száddal, a te szíveddel akar valamit közölni az Isten. Még a cselekedeteinket is Ő készíti elő, és Ő viszi végbe, mert Lelkével vezet, és Lelke adja hozzá az erőt.
Milyen csodálatos volna a mi gyülekezeti életünk, ha valamennyien letisztulva, átváltozva, elcsendesedve, ilyen emberek közösségévé formálódnánk, akik nem dohogva hallják az efezusi levél kezdő mondatait, hanem úgy forgatják szívükben, mint a szerelmesének drága üzeneteit. Tőlem van, éntőlem. Színtiszta kegyelemből, én teremtettem, ajándék ez számotokra, és most indulhattok oda, ahol előre elkészítettem számotokra minden nap programját, szavakat, áldozatokat, szolgálatokat, hallgatást és vallomást, ölelést és sírást, vigasztalást és életet. Boldog az közöttünk, aki olyan tudatosan meri vállalni újév reggelén az ajándékba kapott alázatos életet, és forgatja szívében az Igét. Legyen ez számunkra küldetés, amely követésben valósul meg, mert a küldetés mindig követés.
Imádkozzunk!
Bocsásd meg, amikor nem így volt, bocsásd meg, amikor kereszteztük szándékaidat, tönkretettük gyönyörű terveidet. Bocsásd meg, amikor hosszú évek türelmes munkájával, elkészített szívekhez rajtunk keresztül nem szólhattál, sőt mi adtunk gonosz példát dőre beszéddel, cinikus megjegyzéssel, vagy gyáva hallgatással. Bocsásd meg Urunk minden bűnök között a legfájóbb vétkeinket, amikor Te küldtél, és mi nem követtünk Téged. Elfelejtettük, hogy Te vagy az Úr, és magunk törtünk utat a szörnyű dzsungelben. Bocsáss meg, tedd ránk a hangfogót, tisztíts meg, szelídíts meg kicsiny gyermekeddé, hogy megáldhassál, és használhassál, amíg tart a vándorút. Ámen.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/