From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Wednesday, August 31, 2005 4:58 PM

Subject: 1Tim 6,6-11. - Gazdagság az ÚRban - Szentháromság u. 15.

Kedves ‘Nyereséggel Megelégedett Kegyesek’!

Óvakodva a gyökeres rossztól, a pénz szerelme helyett inkább gyakoroljuk magunkat az ÚR Igéjének szerelmében, imádva Őt a hangzó és a harapható Igében. Előbbihez talán segítséget jelentenek az alábbiak:

Vázlatkísérlet1:

Gazdagság az Úrban

A kegyesség gazdagsága

A megelégedés gazdagsága

A mammon gazdagsága

A kerülés gazdagsága

A vázlathoz:

Pénzkérdésről, a nyereségről van szó. Minden vállalat, gazdasági cég középpontjában a profit áll. A pénztől nem függetlenítheti magát az egyház sem, ha létezni akar ebben a pénzorientált világban. Annyira nem, hogy egyrészt kirívó példákként látjuk a szekta-jellegű csoportok körében, hogy valójában az anyagi haszon mozgatja egész életüket, hatalmas vagyonokat hordanak össze adakozásaik révén; másrészt saját portánkon is azt tapasztaljuk, hogy minduntalan a pénzről van szó — csak éppen fordítva, hogy mennyire nincs. Azonban akár a van, akár a nincs oldaláról kerül elő, az alapja ugyanaz az anyagiasság! Vigyázzunk hát, miképp viszonyulunk az anyagiakhoz!

A kegyesség gazdagsága

Miközben egyesek pénzéhsége, csalása a hit kérdéseit is haszonszerzésre, nyereség céljából feszegetik, az apostol, miközben vitába száll, átveszi a tévtanítók szóhasználatát, hogy az ő nyelvükön, számukra is érthetően fejezze ki magát. Mintegy azt mondja: jó, ha mindenáron nyereséget akartok, hát legyen. De tudjátok meg, hogy nem a pénztárcátok gyarapodása jelenti a gazdagságot! A kegyesség nem azért nyereség, mert aztán hatalmas offertóriumokat lehet begyűjteni a megtévesztett tömegektől! Vegyétek észre, hogy a kegyesség maga a nyereség! (Vagy maga lenne a nyereség, ha egyáltalán eljutottatok volna a kegyességre — hiszen ma is látjuk, mennyi csalás állhat a háttérben, a hitszónokok mennyiszer csak beszélnek, de maguk távol vannak a hittől...)

A megelégedés gazdagsága

A kegyesség viszont akkor jelent nyereséget és hatalmas gazdagságot, ha megelégedéssel párosul. Enélkül az ember mindig szegény lesz. Ugyanis nincs az a vagyon, amit az ember elegendőnek gondolna. Sokan tűznek ki egy célt, hogy majd ha ezt meg azt elértem anyagi helyzetemben, akkor leállok, és élvezem amit gyűjtöttem. És aztán amikor eléri, kiderül, hogy csak nem lett elégedett, csak tovább kell harácsolni — végtelenségig tart mindez, ill. az összeroppanásig... Ugyanakkor meglepő módon azt látjuk, hogy aki elégedett, az sosem azért elégedett,mert már olyan sokkal rendelkezne. Azért elégedett,mert tudja, hogy a gazdagság nem tesz boldoggá, tudja, hogy az élet igazi értékei nem pénzben mérhetők. (Ezért van, hogy bizony jellemzően a tehetősek, akik amúgy bőven ‘megengedhetnék maguknak’, átlagosan jóval kevesebb gyermeket vállalnak, mint azok, akik jóval szerényebb körülmények között élnek. Elég pl. hajdani osztálytársaimra tekintenem e téren, egyértelműen kiütközik.)

Természetesen szükség van a megélhetésre — na de minden anyagi nehézség mellett és ellenére is itt hazánkban nemigen fordul elő, hogy valakinek ne jusson legalább a mindennapi falatra és ruházatra! (Jó egy hónap múlva lesz szó a teljes vagyonlemondásról, ezért most itt nem ilyen irányba célszerű haladni a pénzkérdésnél, hanem valóban a textus szerinti csapásirányra koncentrálva...)

A mammon gazdagsága

A gazdagságról az embereknek csupán a mammon gazdagsága jut eszébe. Az az állapot, amikor valakinek már annyi van belőle, hogy eltorzítja látását, deformálja lelkét. Ha ismernénk meggazdagodott emberek életét — egészen közelről, nemcsak egy életrajzi könyv szintjén —, akkor biztosan tökéletes példáját látnánk annak, miként rontja meg az embert a pénz; még pontosabban a pénz szerelme. Minden rossznak gyökerévé lesz. Ezt magam nem úgy értem, hogy ami csak van rossz ebben a világban, annak a pénz szerelme a gyökere — hanem fordítva: a pénz szerelméből mindenféle rossz hajt ki. (Tehát van bőven másfajta rossz is a világban, de a pénz szerelme temérdek rossznak lesz kiváltó okává...)

Figyeljük meg, hogy nem egyszerűen a pénzről mondja ezt Pál, hanem annak szerelméről! mert nemcsak az rabja a mammonnak, akinek bőségesen van — lehet a koldus is a pénz szerelmese! A lényeg: mi hatja át gondolkodásodat? A pénz körül forog, akár úgy, hogy nincs, és milyen jó volna meggazdagodni? Akkor Neked is éppúgy szól az intés, hogy ez minden rossznak a gyökere lesz életedben! A mammon veszélye tulajdonképpen józan ésszel is felmérhető és belátható — mégsem képesek rá az emberek, a csábítás erősebb. Van azonban olyan erő, amely kizökkenthet az állandó anyagiak körül forgásunkból.

A kerülés gazdagsága

A leggazdagabb élet — paradox módon, mégis érthetően és valóságosan — a lemondásban rejtezik. A pénz kívánsága, akár azért mert nincs és vágyunk rá, akár azért, mert van, és ragaszkodunk hozzá ill. még többet szeretnénk, sehova nem vezet, legfeljebb a pusztulásba. Ezért szólal meg a féltő tanács: „Te pedig, Isten embere, kerüld ezeket.” (11.) Könnyű volna úgy érteni e szavakat, mint amelyek csak Timóteushoz szólnak, vagy mint amelyek csak ‘Isten embereihez’, mondjuk a lelkészekhez szólnak. Ne ringassuk azonban magunkat ilyen önáltatásban. Mindenkihez szól, aki ha nem is valamiféle egyházi tisztség tekintetében, de Isten embere; azaz mindenkihez, aki magát Isten gyermekeként szeretné tudni. És hát mi másért ülünk itt a templom padjaiban, ha nem azért, mert az Övéi vagyunk! Szívleld hát meg mindenképp az apostol szavát, el ne tévelyedj a hittől, el ne bukj a kísértésben! Kerüld hát a világ csábító anyagiasságát, és értsd meg, hogy az igazi gazdagság nem a mammonban szerezhető meg, hanem az Úrban!

Vázlatkísérlet2:

Semmi és minden

Hozott semmi

Vitt semmi

Megelégedett minden

Istenes minden

A vázlathoz:

Természetesen lehetőség van másfelől is megközelíteni a mondanivalót. Pl. egy ellentétpáron keresztül szemlélni: semmi és minden. Semmit nem hozunk, semmit nem viszünk — emlékeztet az apostol. Viszont arról is szól, hogy a kegyességben (azaz végső soron valójában Krisztusban) mindent megnyerhetünk.

Hozott semmi

Bizony, még a leggazdagabb családba születve is el kell ismerni, hogy nem hozunk semmit a világba. Megérkezünk nincstelenül akkor is, ha tehetősek szüleink — ez már valójában itt kapott-szerzett állapotunk: az öröklés akkor is későbbi ‘szerzemény’, érkezéskor nincs a kezünkben semmi. Ezt igen könnyű belátni, de nehéz ennek konzekvenciáit levonni az életben. Mindenekelőtt azt, hogy Istennek tartozunk hálával, hogy még ilyen nincstelenként születve is gondviselésével vesz körül, és gondoskodik életünk fenntartásáról.

Vitt semmi

Van azonban rossz konzekvencia is: a görcsös gyűjtés szenvedélye. Sokféle értéket gyűjtünk — akár arra, hogy jövőnket bebiztosítsuk, akár arra, hogy mások előtt kérkedhessünk és többnek látszhassunk, akár arra, hogy egyszerűen csak legyen... Gyűjtünk, gyűjtünk, és újra csak gyűjtünk. Közben pedig nem élünk vele, és nem is élünk. Nem használjuk rendeltetésszerűen a tulajdonunkat, amikor csak halmozzuk — nem figyelve arra, hogy úgysem vihetünk magunkkal semmit,amikor távoznunk kell. Ezért pedig valójában nem is élünk, mert akkor az anyagiakkal is úgy kellene élnünk, hogy másokat, Urunkat szolgáljuk vele. Ha ezt jól értenénk, akkor nem féltenénk a perselybe dobni nemcsak szinte felesleges garasainkat, hanem messze felette. Akkor nem sajnálkoznánk állandóan azon, mennyi is az egyházi járulék, és az mennyire megterhelő számunkra. De akkor tulajdonképpen a magas bolti árakat is csupán ténymegállapításként hangoztatnánk, nem pedig panaszként.

Megelégedett minden

Ha igazán értenénk, mit is jelent az, hogy semmit sem hoztunk ebbe a világba, és semmit sem vihetünk ki belőle, akkor megelégedettség töltene el. Csupán a ráció alapján is rá kellene jönnünk, hogy értelmetlen a halmozás szélmalomharca, és a létünkhöz, munkánkhoz, alapvető életszükségleteinkhez elegendőn felülire felesleges önmarcangolás vágyódni. Így csak boldogtalanok lehetünk. Boldogságunk akkor lesz, ha ki tudunk szállni a világ eme ránk kényszerített szerzési taposómalmából, és hálaadással fogadjuk el azt, amit Istentől megkapunk, és abból következően, hogy Isten akaratát fedezhetjük fel abban, mennyivel ajándékoz meg, elégedettek leszünk. Ha ilyen megelégedettség vesz hatalmába, akkor valóban gazdagok lehetünk, és elmondhatjuk, hogy amire csak szükség van, minden megadatott nekünk.

Istenes minden

Minden ugyanis nem akkor adatik meg, ha minden lehetséges földi kincsünk megvan, amire csak vágyunk, vagy amit legalább a lehetőségekhez képest kompromisszumként elfogadunk, hanem akkor, ha mindenekelőtt Isten lesz a gazdagságunk, nyereségünk. Ugyanis egyedül ezen a vonalon található olyasmi, amit magunkkal vihetünk majd utolsó utunkra. Még a régi fejedelmek, akiket nagy pompával, temérdek ékszerrel temettek el, ők se vihettek semmit magukkal mindebből — ott maradt a sírban, és legfeljebb későbbi korok sírrablóit gazdagították. A Krisztus-hitet azonban, azaz a keresztyén kegyességet magunkkal vihetjük. Ez az igazi gazdagság. Akiknek ez megadatott, azok valóban minden korban, mindenféle anyagi helyzetben megelégedett, boldog emberek voltak — akár rabszolgaként a római birodalomban, akár szenátorként; akár jobbágyként a feudalizmusban, akár dúsgazdag földbirtokosként; akár közalkalmazottként manapság, akár multimilliomos vállalkozóként. Amíg elégedetlen vagy helyzeteddel, főként anyagi helyzeteddel, addig tulajdonképpen semmi sem a Tiéd, végképp nem a Tiéd a mindent jelentő lelki gazdagság. Akkor lesz a Tiéd minden, ha Tiéd Isten! (Ahogyan az ének is mondja...)

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Ahhoz, hogy minden rossznak gyökere a pénz szerelme, könnyű példája lehet a bankrablások esete is. Sokszor valóban csak a pénzszerzés indítja a bűncselekményt, mondván, hogy senkinek nem esik bántódása (mintha ettől pl. máris ártatlanná minősülhetne a bűnöző!) Aztán persze tervbe nem vett akadályok és körülmények egészen másképp formálják az eseményeket. Már talán minden szörnyűsége ellenére is felejtjük, de azért még fel tudjuk idézni a móri mészárlást. Itt is ‘csak egy szimpla bankrablással’ kezdődött...

Bár majd csak Bibliavasárnap, Jn 20,30-31-nél fog szerepelni az Szathmáry Sándor Élő víznek folyamai kötetéből, de a megelégedés-telhetetlenség ellentétéhez ideillő egy kis történet prédikációjából:

„Egy királyhoz megérkezik egy dervis. Az uralkodó szeretné megajándékozni. Azt mondja: fiam, add ide a koldustáskádat és én megtöltöm arannyal. Kérdi a dervistől: meg leszel elégedve vele? Azt mondja a dervis: nem is kérek én többet. Itt van az én koldustáskám, ha megtöltöd arannyal, akkor én boldog leszek. Odaviszi a táskát, a király tölti bele az aranyat, hiába. A táska nem telik meg. Mennél jobban tölti, annál inkább üres lesz. A király azt mondja: fiam, valld be, hogy ez varázstáska és azért nem tudom megtölteni. Azt mondja a dervis: elárulom neked, ez valóban varázstáska, az emberi szív titkát ábrázolja. Az emberi szív soha nem lehet megelégedett. Akár gazdagsággal, akár figyelmességgel, szeretettel vagy tudással töltik meg. Hiába. Nem tud telve lenni, mert nem erre van teremtve. Nagyon szép indiai történet ez, amiben mély igazságok vannak elrejtve.

Az emberben űr van és azt bárki próbálja betölteni, nem lehet. De van egy csoda. Azt mondja Jézus: Én azért jöttem, hogy életük legyen és bővölködjenek. Van valaki, aki képes megtölteni az emberi szívnek ezt a kielégíthetetlen mohó vágyát az élet után.”

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt két régebbi igehirdetés. Egyik teológuskori helyettesítés, a másik líceumi áhítat:

Kisapostag—Dunaújváros, 1993. szeptember 19. (Helyettesítés)

Lekció:	Mt 6,24-34.

Anyagiak	1Tim 6,6-11.

Mai Igénkben Isten arra tanít Pálon keresztül, mi a helyes viszony az anyagiakhoz, gazdagsághoz és szegénységhez. Fontos ez a kérdés, mert a pénzhez való helytelen felfogással egész életünket tönkre tehetjük: egész életünket, mind evilági életünket, mind örök életünket. Nemcsak fontos ez a kérdés, de ma nagyon aktuális is, mert nincs elvi-ideológiai akadálya annak, hogy bővölködjünk az anyagiakban. Csak ügyesnek, jó üzletembernek kell lennünk. Az emberiség történetében minden kultúrában megtalálhatjuk a pénzkérdést, ha különböző álláspontra jutnak is. Mi a helyes életvitel? Az aszketikus életforma, azaz amikor nincs semmink, vagyonunkról, még akár az élelemről is lemondunk és alamizsnából élünk — ahogy a buddhizmus a tökéletes életet elénk festi? Vagy a hedonizmust kövessük, tehát élvezzük az életet, minden gyönyörét, gazdagságot, bő lakomákat? Vagy az arany középutat válasszuk, az ideális mértékletességet — ahogy pl. a hanyatló Római Birodalomban volt jellemző egyesekre?

Az egyháztörténeten is végigvonul e téma. Az ÓSZ is több helyen említi, többféle értékeléssel. Sok helyütt azt olvassuk: a vagyon Isten ajándéka, amellyel megjutalmazza az igazakat, azokat, akik híven alárendelik magukat Isten törvényének. A gazdagság tehát a kegyes, istenfélő élet jutalma, a szegénység pedig Isten büntetése. Ám más helyeken pedig azt láthatjuk, hogy Isten a gazdagok felett mond ítéletet, és a szegényeket veszi pártfogásába. Elítéli a gazdagok fényűzését, mert nyomorgatják, sanyargatják a nincstelent. Jézus is gyakran szól a vagyonkérdésről. Gondoljunk csak a gazdag ifjúra (elmesélni). Ugyanilyen fontos volt e kérdés a Jeruzsálemi gyülekezetben is: közös vagyonuk volt, ebből segítették a rászorulókat.

Később, amikor a keresztyénség államvallássá lett, a katolikus egyház — élvezve a pénzben is megnyilvánuló állami támogatást —, egyre nagyobb vagyonra tett szert. Idővel olyan nagy vagyonra tett szert, hogy már nem tudott értelmesen mit kezdeni vele, és a fényűzés oltárán áldozott belőle.

A munkánk általi pénzszerzés is elgondolkodtat, főleg ma, amikor maszekolni is lehet: mennyit kérjünk a munkánkért? Mi az, ami jogos fizetség, és hol lesz már más kárára való pénzszerzés? Ha pl. valamilyen kereskedésünk van, milyen árakat szabhatunk?

Ha anyagiakra gondolunk, legtöbbször csak odáig jutunk, hogy a pénzszerzés különböző lehetőségeit mérjük fel, a gazdagság elérése, ill. annak hiánya, a szegénység jut eszünk be. Egyszóval a pénz felénk áramlását vizsgáljuk. Csak ritkán gondolunk arra, hogy ez fordítva is lehetséges: amikor mi adunk saját pénzünkből másoknak, amikor adakozunk. Legyen szó akár a szegények megsegítéséről, akár a gyülekezeti adakozásról, adományokról, Jézus erről is több ízben beszél. Beszél a képmutató adakozásról, és beszél az özvegyasszony két fillérjéről (elmesélni). Kölcsönöknél: jogos kamat  uzsora.

És most nézzünk magunkba: milyen az anyagiakhoz való viszonyunk? Milyenek vagyunk, amikor arról van szó, hogy valamit megszerezzünk — és milyenek vagyunk, amikor arról van szó, hogy valamit másoknak adjunk, valamiről lemondjunk? Jézus tanítását követjük a pénzzel kapcsolatban is, vagy magunkévá tesszük a világ felfogását, magatartásmódját? Vagy netalántán azt mondom magamban: Hiszek Jézusban, az Ő tanítását követem — de a pénzügyeim más lapra tartoznak, abba ne szóljon bele, ahhoz semmi köze! Csakhogy ebben az esetben a valóság az, hogy nekem nincs közöm Jézushoz!!! Jézus teljesen magáénak akar mindannyiunkat. Ha életünk egyetlen területéről kizárjuk Őt, akkor egész életünkből zártuk ki! Pál felhívja ma figyelmünket: az anyagiakhoz való helytelen magatartás a hittől való eltévelyedést vonja maga után! Mai szakaszunk szervesen kapcsolódik a megelőző 3 vershez, melyben Pál azokról a tévtanítókról beszél, „akik a kegyességet a nyerészkedés eszközének tekintik” — egyenesen „megbomlott elméjű és az igazságot elvető emberek”-nek nevezi őket. Ezzel a nyerészkedő magatartással állítja szembe: „Valóban nagy nyereség a kegyesség megelégedéssel” (Az itt található nyereségnek, ill. az előbbi versben nyerészkedésnek fordított  egyedül itt fordul elő az ÚSZ-ben, és keresetet, kereseti forrást, nyerészkedést jelent.) Tehát Pál nem azt mondja, hogy többet ér a kegyesség, mert az lelki előnyökkel jár, és ezért érdemes lemondani az anyagiakról. Nem. Egyenesen azt mondja, ez ugyanolyan anyagi értelemben is nyereség, nem csak egyszerűen lelki síkon kifizetődő. Nem mondja, hogy a pénz rossz, elvetendő, hogy a keresztyén embernek le kell róla mondania. Helyette azt mondja, a mi nyereségünk a kegyesség, az istenfélelem, az Istennek tetsző élet.

Először egy pusztán ésszel is felfogható, logikus érvvel támasztja alá, szemlélteti állítását: „mert semmit sem hoztunk a világba, nem is vihetünk ki semmit belőle.” Felhívja arra a figyelmet, amit Jézus a bolond gazdag példázatában tár elénk (elmesélni). Felhívja a figyelmet arra, hogy életünk végével a vagyonunk is elvész, nem vihetjük magunkkal.

Kártyás: …

Ámen

Gödöllő Líceum, 2001. szeptember 25. (Reggeli áhítat)

(Luther reggeli imádsága…)

Odaátra vihető poggyász	1Tim 6,3-11.

Egészséges és beteges beszéd

Érdekes, hogy épp a vasárnapi ige került elő az Útmutatóban (bár most ez kicsit bővebb). Tegnapig azt hittem, nem prédikálok róla — most kiderült, hogy mégis.

2 pólus: tévtanítók és pénz — de szoros összefüggésben állnak. A Krisztus-hitből következik az anyagiakhoz való viszony is. Éppen a pénz szerelme miatt távolodnak el a hittől! Válnak gazdasági, politikai, hatalmi harci kutyává, miközben már a természetes etikai normákkal se törődnek e küzdelemben, nemhogy keresztyén erkölccsel.

3-5. v.: Mintha csak a mai szektákról beszélne! New Age, szcientológia, üzletközpontú álegyházak, melyek a nyerészkedés eszközei, de nem a hitéi. Pál világosan fogalmaz: aki nem tarja magát Jézus Krisztus egészséges beszédéhez, az szövegelhet tudásról, megvilágosodásról, Felsőbb Intelligenciáról, beavatottságról, áltudományos ismeretekről, az valójában nem tud semmit, csak felfuvalkodott fecsegő és vitázó, megbomlott elme.

Kőkemény, amit Pál mond! Nem szeretjük a kemény beszédet, hiszen mogorvának érezzük, embertelenül szigorúnak, aki ilyennel áll elő — pedig higgyétek el, bizonyos esetekben erre van szükség. Keresztyén voltunk alapjait kezdik ki a tévtanítások, ezért kell nagyon határozottan fellépni vele szemben…

Az elmúlt 2 hét pusztító terrorizmusa és tervezett ellencsapásai mellett most másfajta háború pusztításáról van szó. Ám ez veszélyesebb, alattomosabb — mert nem a bivo"‑unkat támadja, hanem a zwhV ai*w~nio"‑unkat!

A tanítások megítélésének egyetlen mércéje: Krisztushoz, beszédéhez való igazodás! Lehet sokat gondolkodni a jegyekről, amelyek segítenek eligazodni a tévtanok kérdéseiben, de ennél tovább képtelenség mennyi: a Krisztushoz való hűségnél.

Továbbviteli bíróság

Különösen is értékválságos időket élünk. Nem azért, mert ilyen még soha nem volt, hanem azért, mert egy politikai és ideológia világ omlott össze bennünk és körülöttünk a történelmi közelmúltban, ebből következően sokak alól kicsúszott a talaj nemcsak gazdaságilag, hanem ideológiailag, erkölcsileg, hitbelileg — egyáltalán az élet értelmét illetően.

Ez nem is újdonság, tulajdonképpen Pál is épp azért figyelmeztet, mert akkor sem volt mindenben egyetemesen követhető értékrend, és mert nagy tömegek akkor is a gazdasági sikereken mérték az értéket. Ám éppen ezért is érvényes a Pál által felvázolt megoldás is: nyugodtan odafordulhatunk az időtől független — azaz, mondhatni örök — értékekhez.

Semmit sem hoztunk, semmit sem vihetünk (7.) Diákként — általában — még távol vagyunk attól, hogy a nagy költözésre gondoljuk. Tévedés! Mintha csak azért, mert még nem érkeztünk meg úti célunkhoz, nem is kellene becsomagolnunk jó előre a poggyászunkat!

Semmit sem hoztunk, semmit sem vihetünk (7.) — két következtetést vonhatunk le belőle. Az egyik az „együnk, igyunk, holnap úgyis meghalunk” mentalitása. Azaz: szedjük meg magunkat minél gyorsabban, úgysem biztos, hogy sokáig megtarthatjuk. A másik azonban azt is tudja, hogy valamit mégis vihetünk magunkkal— na nem tárgyakat, anyagi javakat, hanem illékony párlatokat, melyek átdiffundálnak az örökkévalóság féligáteresztő hártyáján. Másképp nem is lehet magunkkal vinni semmit, hiszen kezünk maga is szétfoszlik majd a sírban! A nagymolekulák itt ragadnak, a kicsik átjutnak a diafragmán. Melyik is az értékesebb?

A kezünkben nem volt semmi, amikor megszülettünk, és nem is lehet semmi, amikor meghalunk. Ám ami a szívünkben van, az mégis átvihető a túlsó partra! Mi több, sokkal rosszabb: kénytelenek leszünk átvinni! A kérdés tehát nem az, hogy átvihetjük‑e, hanem az, hogy mit viszünk… Ezért kell bizonyos attitűdöket kerülni, másokra meg törekedni (11.)

De Ti ne a tévtanítókhoz és bálványimádókhoz igazodjatok, hanem Krisztushoz! „… kerüld ezeket. ellenben törekedj igazságra, kegyességre, hitre, szeretetre, állhatatosságra, szelídlelkűségre.” (11.)

Ámen

Imádkozzunk!

Örök Nyereségünk, Mennyei Hasznunk! Kérünk, segíts Urunk eligazodni ebben az egyre bonyolultabbá, kaotikussá váló világban, hogy ne divathullámok hamis értékeinek legyünk kiszolgáltatva, hanem az örök értékekbe kapaszkodhassunk. Igazítsd életünket Krisztus egészséges beszédéhez, nehogy mi is felfuvalkodott, ám tudatlan fecsegők legyünk.

Miatyánk…

Ámen

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„1Tim 6,11.

Az ószövetségben a papok és próféták tiszteletbeli neve.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„1 Tim 6,6

Lásd Tim. I. 4,8.

1 Tim 6,6

de csak úgy, ha megelégedéssel párosúl.

1 Tim 6,9

A görög szerint: balgatag.

1 Tim 6,10

p. o. Júdás.

1 Tim 6,10

A görög szerint: sok fájdalommal szegezték át magokat.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„1 Tim. 6,3–10. Óvás a tévtanítással járó felfuvalkodástól és telhetetlenségtől.

Harmadízben tér vissza az apostol a tévtanítókra (vö. 1:3–11; 4:1–11). Pál itt a tévtanítók két alapvető jellemvonására, a felfuvalkodásra és a haszonlesésre mutat rá. Aki nem hajol meg tisztelettel (proserchomai – kultuszi nyelvből vett szó, az oltárhoz való járulást jelenti) Jézus Krisztus és a róla szóló apostoli tanítás előtt, hanem hiúságból saját ötleteit többre becsüli, és ezért viszályt kelt a gyülekezetben, amelyből Krisztusra és a gyülekezetre nézve káromlás származik, az ilyen ember a kegyességet nyereségforrásnak tekinti (porismos), amelyből önmagának szellemi tekintélyt és egyben anyagi hasznot szerezhet.

Pál nem tagadja, hogy az ember életében valóban nyereség forrása lehet a kegyesség, de csak megelégedéssel és nem féktelen haszonleséssel és a pénz szerelmével. A gondviselő és szabadító Istennel való közösség Jézus Krisztusban, a Szentlélek bátorító, vigasztaló, tanácsadó jelenléte életünkben, a munkánkhoz, szolgálatunkhoz elégséges eledel és ruházat, (ami legszükségesebb személyi tulajdont is magába foglalja) több minden földi nyereségnél, az anyagi javakban való tobzódásnál. Ez békességet, belső szabadságot, derűs életet és reménységet ad az embernek. Aki beleveti magát a vagyonhalmozás esztelenségébe, az végül olyan veszedelembe kerül, mint a vihartól szétroncsolt hajó, elsüllyed (bythinó).

1 Tim. 6,11–16. Timotheus buzdítása és erősítése. Doxológia.

Timotheus ‘Isten embereként’ (vö. 1Kir 12:22; 13:1) többre hivatott. {

} Meg kell harcolnia a hit igaz harcát, hogy elnyerje végül Isten legnagyobb ajándékát az örök életet, amelyről eddig is vallást tett. Pál most újra a paraggelló ünnepélyes és hivatalos szót használva parancsolja és esküvel kényszeríti tanítványát, hogy tartsa meg a rábízottakat tisztán. A teremtő és mindeneket éltető Isten és a Pontius Pilátus előtt ‘jó (igaz) hitvallást’ tevő Krisztus Jézus színe előtt kötelezi el Pál Timotheust az evangélium és az apostoli hagyomány megtartására és megvallására. Jézus hitvallása (martyria) a váltsághalálával történt hitvallást jelenti az élő Isten szeretetéről. Ez nemcsak őstípusa, hanem forrása is minden keresztyén hitvallásnak. Az elkötelező parancs ünnepélyes szavai doxologiába torkollanak, amely Isten nagyságát dicsőíti, de éle részben a császárkultusz emberistenítése, másrészt a tévtanítók esztelen felfuvalkodottsága ellen irányul.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„6. A PÉNZ SZERELME (6,3—10)

A szerző egy egészen jézusi axiómára megy vissza: rámutat a pénz démoni hatalmára. Ebben látja a tévtanítások végső motívumát is (‘az istenfélelmet nyerekedésnek tekintik’). Másképp nem érthető, hogy valaki elhagyja a Jézus Krisztus tanítását és az egészséges tudományt — a hitnek megfelelő tant — mint az, hogy felfuvalkodott, ki akar tűnni, vitatkozásokban, szofisztikában érdekessé akarja tenni a maga személyét. Ez mindig üzlet. Jelentékennyé válik, vezérkedni kezd, egy csoport ésprit de corps-ját [= testületi szellem — francia] ő testesíti meg. Ezzel mindig együtt jár a párthívek áldozatkészsége s a belőle következő jobb élet. Nagyon sok szakadást, szektát magyaráz meg ez az üzleti, egzisztenciális vonás.

Az Isten emberének tudnia kell, hogy semmit sem hozunk magunkkal a világba és semmit sem viszünk el — mezítelenül jövünk és mezítelenül távozunk, mint Jób mondta —, tehát legyen kevéssel megelégedő, s ne igyekezzék kincseket gyűjteni. Ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele. A levél nem gondol luculluszi élelemre és salamoni öltözetekre, hanem csak arra, ami feltétlenül szükséges. Az egyházi tisztviselők régi díjlevelei mutatják, miképpen értelmezte ezt századok során a gyülekezet. A gyulafehérvári professzorok még viaszkot is kaptak, hogy gyertyát öntsenek a tanuláshoz, s a gerjeni díjlevél így rendelkezik: hal a papnak elegendő, rektornak a fele.

BEFEJEZÉS
(6,11—16)

Ünnepélyes aposztroféban [= a témától a személyhez fordulás — görög] végződik a fejtegetés. Timóteus, mint Istennek embere, azaz olyan ember, aki magát Isten tulajdonába adta, aki eszköze neki, {

} harcolja meg a hitnek szép harcát — a sportkedvelő görögnek kedves ez a kép — , és nyerje el az örökélet koronáját. Ez az igazságosság és a kegyesség életútja; a hit, a szeretet, a békességes tűrés és a szelídségnek állandó gyakorlata. Erre kötelezte el magát Timóteus, mikor szolgálatára felszentelték. Istenre kényszeríti, aki megelevenít mindeneket, a bűnösöket újjászüli, a halottakat feltámasztja, a szétomló világot megújítja, hogy tartsa meg vallástételét és fogadását, amelyet a kereszt lábainál tett, annak a vallástételnek a fundamentumán, amelyet ez a halál tett Istenről, és az Ő megváltó akaratáról. Tartsa meg a parancsolatokat mocsoktalanul és feddhetetlenül a mi Urunk Jézus Krisztus megjelenéséig. Az egész fejtegetés végződik egy Krisztus előtti doxológiában.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„E. A tévtanítókkal és a mohókkal kapcsolatban (6:3-10)

…

6:6. A ‘kegyesség’ és ‘nyereség’ szavakat Pál a rá jellemző módon újra felhasználja arra, hogy átváltson a hibás vélekedésről az igazságra (vö. 1Kor 2:5-6 egy hasonló átváltás). A kegyesség (‘istenfélelem’, Károli) nem eredményez anyagi nyereséget (1Tim 6:5); hanem maga a nyereség, ha megelégedéssel párosul. Az autarkeias szó közvetlen jelentése, ‘önellátás’. Mégis az önellátás valójában az Istentől eredő ellátás eredménye (vö. 2Kor 9:8; Fil 4:11, 13, ahol szintén ez a szó szerepel). Az istenfélelem, mely párosul ezzel a belső Istentől kapott elégségesség érzéssel, nem függ az anyagi körülményektől (ellentétben a hamis tanítók pénzsóvárságával), valóban nagy nyereség.

6:7-8. Pál egy közismert zsidó és keresztyén gondolattal támasztja alá ezt a mondanivalóját (vö. Jób 1:21; Préd 5:15; Lk 12:16-21), miszerint az anyagi javak teljesen átmeneti jellegűek. Szabadon kell használni és élvezni azokat Isten dicsőségére, ha valaki rendelkezik velük (vö. 1Tim 4:3-4; 6:17), de semmilyen módon nem járulnak hozzá az istenfélelemhez. Természetesen, mint mindenki másnak, nekünk hívő embereknek is vannak alapvető anyagi szükségleteink az élelmünk és ruházatunk szempontjából; de ha ezek betöltést nyernek, akkor az istenfélő keresztyén megelégedett lehet (vö. Zsid 13:5-6). Pál tudta, hogy miről beszél (Fil 4:10-13).

6:9-10. Pál ellentétbe állítja a megelégedettség helyes beállítottságát ennek ellenkezőivel: akik meg akarnak gazdagodni és a pénz szerelme hajtja őket. Ez a két beállítottság olyan, mint ugyanannak az éremnek a két oldala. Az emberiség történelme, és különösen a modern nyugati társadalmaké, hangosan kiált alátámasztva Pál mondanivalóját. A gazdagság megmarkolása a következőkhöz vezet: (1) kísértés, (2) csapda, és (3) sok esztelen és káros kívánság..., amelyek az embereket pusztulásba és romlásba döntik. A pénzsóvárság, bár nem egyedülálló módon, de valójában minden rossznak gyökere. Ez egy olyan központi híd, amin keresztül más romlottságok is behatolnak az ember életébe. Pál mondanivalójának szemléltetésére közvetve utal egyesekre, akiket Timóteus kétségtelenül ismert, és beleestek abba a csapdába, amiről Pál beszél. A pénz után sóvárogva... eltévelyedtek a hittől. Ez jelentheti azt, hogy hamis tanítások csapdájába estek (vö. 2Tim 2:17-18), vagy egyszerűen azt, hogy lelki gyümölcstermésük holtpontra jutott (vö. Lk 8:14) a gazdagság hajszolása miatt. Mindkét esetben szenvedtek és sok fájdalmat okoztak önmaguknak.

VI. Befejező megbízás Timóteusnak (6:11-21)

A. Biztatás istenfélelemre (6:11-16)

6:11. Pál úgy kezdi a levélnek ezt a befejező szakaszát, hogy közvetlenül Timóteushoz fordul. A te pedig szavak hangsúlyos ellentétben állnak a 10. versben lévő ‘egyesek’ kifejezéssel, akik a gazdagságot hajszolják. Timóteus mint Isten embere, pontosan az ellenkezőjét tegye – kerüld ezeket, de ehelyett törekedjen a személyes erényekre, melyeknek örök értékük van: az igazságra, kegyessége (eusebeian; vö. 2:2; 3:16; 4:7-8; 6:3, 5-6; 2Tim 3:5; Tit 1:1), hitre, szeretetre, állhatatosságra (hypomonén, ‘kitartás az ellenséges hatásokkal szemben’), szelídlelkűségre! Ezt a felsorolást össze lehet hasonlítani a lélek gyümölcsével (Gal 5:22-23) és a presbiterség feltételeivel (1Tim 3:1-3).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„VI. A HAMIS TANÍTÓK ÉS A PÉNZ SZERETETE (6,3-10)

…

6,6 Ugyanúgy, ahogyan az előző vers hamis definíciót ad a nyereségről, ez a vers megadja a szó igazi jelentését. Nagy nyereség az istenfélelem megelégedéssel párosítva. Az istenfélelem megelégedés nélkül egyoldalú bizonyságtétel lenne. A megelégedés istenfélelem nélkül nem lenne egyáltalán jellegzetesen keresztyén dolog. De igazi istenfélelemmel rendelkezni és ugyanakkor megelégedni a személyes körülményekkel, több mint amit a pénz adhat.

6,7 Ez a fejezet szoros hasonlóságot mutat az Úr Jézusnak a Hegyi Beszédben adott tanításaival. A 7. vers arra az utasítására emlékeztet bennünket, hogy bízzunk mennyei Atyánkban, mert Ő kielégíti szükségleteinket.

Háromszor van az életben, hogy üres a kezünk – a születéskor, amikor Jézushoz jövünk és a halálnál. Ez a vers az elsőre és az utolsóra emlékeztet bennünket. Semmit sem hoztunk a világra, világos, hogy ki sem vihetünk semmit.

Nagy Sándor halála előtt ezt mondta: ‘Ha már meghaltam, vigyetek úgy a ravatalra, hogy kezem ne legyen ruhával letakarva, hanem kívül feküdjön, hogy mindenki láthassa, hogy üres.’ Bates ezekhez a következőket fűzi:

Igen, azok a kezek, amelyek egykor a legbüszkébb jogart tartották a világon, amelyek egykor a leggyőzelmesebb kardot forgatták, amelyek egykor ezüsttel és arannyal voltak tele, amelyeknek egykor hatalmuk volt, hogy életet megtartsanak vagy elvegyenek, most üresek voltak.

6,8 A megelégedettség abból áll, hogy megelégszünk az élet alapvető szükségleteivel. Mennyei Atyánk tudja, hogy szükségünk van eledelre és ruházatra, és megígérte, hogy ezekkel ellát bennünket. Egy hitetlen ember élete többnyire az étel és a ruházkodás körül forog. A keresztyén keresse először Isten királyságát és az Ő igazságát, és Isten gondoskodik arról, hogy az élet szükséges dolgai ne hiányozzanak nála.

Az a szó, amelyet ruházatnak fordítottak, itt takarót jelent, és magában foglalja a lakóhelyet, valamint a felvenni való ruhákat. Legyünk elégedettek az élelemmel, a ruházattal és a lakóhellyel.

6,9 A 9-16. versek közvetlenül azokkal foglalkoznak, akik telhetetlenül vágyakoznak arra, hogy meggazdagodjanak. Bűnüket nem a gazdagság jelenti, hanem az, hogy sóvárognak utána. Akik meg akarnak gazdagodni, olyanok, akik nincsenek megelégedve az élelemmel, ruházattal és szállással, hanem elhatározták, hogy többet szereznek.

A meggazdagodás vágya az embert kísértésbe viszi. Azért, hogy célját elérje, csábítást érez, hogy tisztességtelen és gyakran erőszakos eszközöket alkalmazzon. Ilyen módszerek a hazárdjáték, a spekuláció, a csalás, a hamis eskü, a lopás, sőt a gyilkosság. Az ilyen ember tőrbe vagy csapdába is esik. A kívánság olyan erőssé válik, hogy nem tud megszabadulni tőle. Talán azt ígéri magának, hogy ha elér a bankszámlán egy bizonyos összeget, meg fog állni. De nem tud. Amikor azt a célt eléri, még többre vágyakozik. A pénz utáni vágy gondokkal és félelmekkel is jár, amelyek felkavarják a lelket. Azok az emberek, akik úgy határoztak, hogy gazdagok lesznek, sok esztelen... kívánságba esnek. Mindenképpen lépést akarnak tartani másokkal. Azért, hogy a közösségben egy társadalmi színvonalat fenntartsanak, gyakran jutnak oda, hogy az élet igazán becses értékeinek némelyikét feláldozzák.

Káros kívánságokba is esnek. A gazdagság utáni sóvárgás azt eredményezi, hogy az emberek veszélyeztetik egészségüket, és kockáztatják lelküket. Valójában ez az a vég, amely felé sodródnak. Annyira lefoglalják őket az anyagi gondok, hogy veszedelembe és romlásba merülnek. Az arany utáni szakadatlan hajszájukban semmibe veszik halhatatlan lelküket. Barnes a következőképpen figyelmeztet:

Teljes a romlás. A boldogság, az erény, a jó hírnév és a lélek teljesen tönkremegy. A meggazdagodás elhatalmasodó vágya olyan esztelenségek sorozatához vezet, ami mindent tönkretesz itt és odaát. Az emberiség családjából mennyien mentek így tönkre!

6,10 Minden rossznak gyökere a pénz szeretete. A világmindenségben nem minden gonoszság származik a pénz szeretetéből. De az biztos, hogy egyik nagy forrása a gonoszság sokféle változatának. Vezet például irigységhez, viszálykodáshoz, lopáshoz, becstelenséghez, mértéktelenséghez, Istenről való megfeledkezéshez, önzéshez, sikkasztáshoz stb.

Nem magáról a pénzről van itt szó, hanem a pénz szeretetéről. A pénz az Úr szolgálatában, ahol csakis jót eredményez, különbözőképpen felhasználható. De itt a pénz utáni mértéktelen vágyról van szó, amely bűnhöz és megszégyenüléshez vezet.

Most a pénz szeretetének egy különleges gonoszságát említi, vagyis azt, hogy eltévelyít a keresztyén hittől. Az arany utáni eszeveszett igyekezetükben az emberek elhanyagolják az isteni dolgokat, és nehéz megmondani, hogy igazán megtértek‑e egyáltalán.

Nemcsak elmulasztották a szellemi értékek megragadását, hanem magukat általszegezték sok fájdalommal. Gondoljunk a gazdagság utáni sóvárgással együttjáró fájdalmakra! Ott van az elvesztegetett élet tragédiája. Ott van annak a fájdalma, hogy valakinek a gyermeke vész el a világban. Van olyan szomorúság, hogy valakinek minden vagyona elvész egy éjszaka alatt. Ott a félelem az Istennel való találkozástól, akár meg nem térten, akár üres kézzel.

J. C. Ryle püspök ezt a következőképpen foglalja össze:

A pénz valójában egyike a leginkább ki nem elégítő javaknak. Kétségtelen, hogy bizonyos gondokat megszüntet; de hoz magával legalább annyit, mint amennyit elvesz. Bajjal jár a megszerzése. Nyugtalanságot okoz a megtartása. Kísértéseket jelent a felhasználása. Bűn a vele való visszaélés. Szomorúságot jelent az elveszítése. Bonyolult a vele való rendelkezés. Minden viszálynak, ellenségeskedésnek és pereskedésnek kétharmada mögött a világban egyetlen egyszerű ok áll — a pénz!

A világ egyik leggazdagabb embere egy időben tulajdonosa volt olajkutaknak, finomítóknak, tartályhajóknak és csővezetékeknek; továbbá szállodáknak, életbiztosító, beruházó és légiközlekedési társaságoknak. De mintegy 300 hektáros birtokát körülvette testőrökkel, vérebekkel, acélsorompókkal, fényszórókkal, riasztókkal és szirénákkal. Félt a repülőgépektől, a hajóktól és a bolondoktól, félt a betegségtől, az öregségtől, az elhagyatottságtól és a haláltól. Magányos volt és búskomor, és bevallotta, hogy pénzért nem tudott boldogságot vásárolni.

VII. ZÁRÓ UTASÍTÁSOK (6,11-21)

6,11 Timóteust itt úgy szólítja meg, mint Isten emberét. Ezt a címet gyakran adták prófétáknak az ÓSZ-ben, és olyan embert írt le, aki istenfélő volt a magatartásában. Jelezheti azt, hogy Timóteusnak megvolt a prófétálás ajándéka. Az Isten emberének ellentéte a ‘bűn embere’, ahogyan 2Tesz 2-ben találjuk. A bűn embere a bűn igazi megtestesülése lesz. Minden vele kapcsolatos dolog a bűnre fogja emlékeztetni az embereket. Timóteus legyen Isten embere, olyan valaki, aki Istent és Isten dicsőítését juttatja az emberek eszébe.

Timóteus Krisztusért végzett szolgálatában kerülje a felfuvalkodottságot (4. v.), a hiábavaló torzsalkodást (5. v.), az elégedetlen szellemet (6-8. v.), az esztelen és káros kívánságokat (9. v.) és a pénz szeretetét (10. v.). Ápolja a keresztyén jellemet, az egyetlen olyan dolgot, amit magával vihet a mennybe. Itt a keresztyén jellem elemei vannak megadva: igazság, istenfélelem, hit, szeretet, békességes tűrés, szelídség.

Az igazság igazságosságról és becsületességről beszél embertársainkkal való bánásmódunkban. Az istenfélelem kegyesség. A hit jelenthet hűséget vagy megbízhatóságot is. A szeretet Isten és embertársunk iránti lelkiállapotunkról beszél. A békességes tűrést úgy definiálták, mint kitartást vagy állhatatosságot a megpróbáltatás alatt, míg a szelídség kedves és alázatos természet.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„40 (VI) Összegzés (6,3-16).

(A) A hamis tanítók helyzete (6,3-10). E szakasz hangvételének nagy része, kivált a pénzsóvárság vádja a filozófusok ellenfeleikkel folytatott vitáiból merített szokványos kirohanás. A platóni párbeszédekben az ellenfelek általában ‘szofisták’, akik fizetségért tanítanak, és az igazság bemutatása helyett az örömöket hajszolják. 3. Több szó is az 1,3-4-et idézi. egészséges igéihez: Az üdvösség/betegség képének alkalmazásáról — figyeljük meg a 4. verset is — ld. Tit 1,13; 2,1. istenfélelemmel összhangban: Ld. a Tit 1,1 magyarázatát. 4. semmit nem ért: A filozófiai hagyományban az epistémé a tudás legmagasabb formája, magának az igazságnak az ismerete. A hamis tanítók ennek teljesen híján vannak. Vö. Tit 1,1. Irigykedés, veszekedés: A helyzetet közvetlenül szembeállítja a ‘tanításból’ fakadó szeretetével, amiről az 1,5-ben szól. {

} 6. a vallásosság, ha megelégedés társul hozzá, valóban nyereség: A szofisztikus hamis tanítók — mondja a szerző — egy úgynevezett vallásosságot hirdetnek, hogy anyagi haszonra tegyenek szert. Nélkülözik az autarkeia, ‘megelégedettség’ filozófiai erényét, vagyis a birtokunkban lévő dolgokkal való megelégedést (ld. 8. v.), és így nem jutnak igazi (ti. lelki) haszonhoz. 7. Ez a felfogás sok ősi forrásban felbukkan (vö. Jób 1,21; Philón: De spec. leg. 1.294-295; Anth. Pal. 10.58; Seneca: Ep., 102.25). 8. elégedjünk meg: A 2Tim 4,13 festi le Pált a ruházkodási igények egyszerűsége példájaként. 10. a pénz utáni sóvárgás... bajok: Az ókor közismert mondása.

41 (B) Hogyan cselekedjék Timóteus (6,11-16). A valódi egyházvezető a hamis tanítótól nagyon eltérően fog működni. 11. Isten embere: Az ÓSz gyakran alkalmazta ezt a megnevezést a prófétákra (pl. MTörv 33,1; 1Sám 2,27), ami fölhívja a figyelmet az egyházi vezető által birtokolt lelki hatalomra. {

} 12. jó harc: Pál saját élete példázza, hogyan is kell ezt a harcot megvívni (2Tim 4,7). igaz hitvallás: Valószínűleg inkább a kereszteléskor tett hitvallásra utal, mint a fölszentelésire, ahogy ezt némelyek vélik. 13. tanúság: Jézus viselkedése, mikor szenvedésével és halálával nézett szembe Pilátus kormányzósága alatt, példa az igazi hűségre. 14. megbízatásodat: A gör. entolé gyakran utal egy bizonyos parancsra, itt viszont a Timóteusnak adott teljes isteni ‘megbízatást’ jelenti. eljöveteléig: Ld. Tit 2,11.13. 15-16. Istent dicsérő doxológia, ami valamiképpen pár-huzamban áll az 1,17 alatt találhatóval. Hellén zsidó ihletésű, és egyaránt hangsúlyozza Isten transzcendenciáját és minden földi hatalom fölötti fensőbbségét.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„A MEGELÉGEDETTSÉG BÖLCSESSÉGE

1Tim 6,1-10

A rabszolgák is a család tagjai. Ha nem vették is olybá őket, nekik akkor is ezzel a tudattal kell szolgálniuk. Az elkerülhetetlen feszültségek már a Tízparancsolatban azzal oldódnak, hogy fiak, szolgák, jövevények egy sorban említtetnek, egyenjogú lehetőségük a hatnapi munka, a hetedik nap pihenése és megszentelése. E mostani ige is elismeri, hogy a rabszolgaság iga alatt görnyedés, legkivált, ha a ház ura pogány. Igyekezzék úgy helytállni a keresztyén szolga, hogy Ura és Mestere neve ne gyaláztassék miatta, sőt ha lehet, magaviseletével nyerje meg gazdáját Krisztusnak. Még kedvezőbb volt a helyzet a nagycsaládban, ha a ház ura maga is keresztyén volt, mint pl. Filemon Kolosséban. A keresztyén rabszolga testvért tudhatott benne, s talán sorsa is könnyült, óvakodnia kellett mégis attól, hogy helyzetét bizalmaskodással vagy feladatai hanyagolásával kihasználja. Ha jót cselekszik, urának is megkönnyíti, hogy szabadabban tehesse a jót. A kölcsönös szolidaritás segítette mindkét fél hitéletét.

Tévtanítóknak már nincs helyük a gyülekezetben. Elhajlásuk markánsabb, jegyei kimutathatóak és a hívőnek is van mihez tartania magát, ‘a mi Urunk Jézus Krisztus egészséges beszédei’ (igéi) sejtetik, hogy írott evangéliumi részletek, valamint apostoli levelek felolvasása rendszeresen hangzott közöttük, belőlük táplálkozott az egészséges kegyesség. E megbízható talajból kiszakadva a tévtanító menthetetlenül esett gőgbe. Amiket mondott, s amikre vetemedett, olykor hajmeresztő lehetett. Minduntalan vitákba keveredett, s indulatait sem volt képes féken tartani. Az apostoli fogalmazás kemény, nem feltételezéseken, hanem keserű tapasztalatokon alapul. A gnosztikus képzelgések önhittségbe sodortak korábban megbízhatónak tűnt embereket, nem lehetett rájuk ismerni, mintha elment volna az eszük. Kegyességük tetten érhetően csak leplezte kapzsiságukat. {

} Az apostol olykor kétkezi munkájából élt, hogy kivédje a vádaskodásokat, pl. Korinthusban (1Kor 9,12), rendkívül érzékeny volt, ha nyerészkedést tapasztalt. Azt is átélte már, hogy a hitből való élet az igazán nyereséges; kegyesség és megelégedés együtt sok lelki haszonnal jár. Mily kézenfekvő, hogy ahogy születésünk alkalmával semmit nem hoztunk magunkkal e világba, magunkkal sem vihetünk semmit (vö. Jób 1,21), következőleg: ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele; Jézusnak olykor még ennyi sem jutott (Mt 8,20). Hitbeli, erkölcsi értékzavar folyománya a meggazdagodás vágya, akit ez kísért, tudja meg jóelőre, mi vár rá. Mai hasonlattal: a szabálytalan előzés katasztrófába sodor, aki így tesz, nemcsak magát, de másokat is pusztulásba visz. Bálványimádásként a pénz szerelme, a Mammonra pazarolt szeretet, sóvárgás az anyagiak után olyan szenvedély, amely eltérít a hittől, végső soron önpusztítás. Erőteljes kifejezésekkel szemléltet az apostol, mint aki önmagát szegezi át sok fájdalommal. Kálvin többször föltette a kérdést: Mi a haszna a hitbeli meggyőződésnek és cselekvésnek? Ez a lelki haszon ma sem veszít értékéből, törekedjünk ilyen boldogító nyereségre!

ISTEN EMBERE

1Tim 6,11-16

ÓSZ‑i iratokból (5Móz 33,1; Zsolt 90,1; 2Kir 8,14; 11,2), legkivált a korai prófétáknál (1Sám 2,27; 9,7; 1Kir 12,22; 13,1) volt ismert az ‘Isten embere’ nevezet. Levélbeli alkalmazása (vö. még 2Tim 3,17; 2Pt 1,21) újabb példája annak, hogy apostoloknak, gyülekezeteknek az volt a közérzetük, hogy prófétai időket élnek. Az idő teljességének (Gal 4,4kk) holdudvara ez, voltaképpen az egész 1. század. Ekkor születnek a Lélektől ihletett ÚSZ‑i iratok. Istennek embere elkötelezettje az egészséges tanításnak, kerülje tehát a tévedezéseket, azaz a kísértéseket (1Móz 39,12; 1 Kor 6,18), ami elzárkózás mentesen úgy érhető el, hogy kegyelemből adódó célokra törekszik. {

} Az apostol nem tündöklő erények gyöngysorát fűzögeti a felsorolással. Igazság (megigazulás), kegyesség, hit, szeretet tkp. a krisztuskövetés ismérve (pl. Mt 3,15), a kegyelem vételének gyümölcse. Az állhatatosság pl. a reménységé (1Thessz 1,3). A nemes harc, a tévelygések elleni küzdelem, nem folyamodhat tehát nemtelen eszközökhöz, még szóharcoktól is tartsa távol magát. Az örök élet megragadása — nem mintha nem lett volna bizonyossága felőle — segítheti, hogy megálljon az evangélium talaján. Jó volt a kezdet — emlékeztet rá az apostol, midőn sok tanú előtt tett hitvallást (az ünnepélyes alkalomról nem tudunk többet). Jézus Krisztus szép hitvallástétele Poncius Pilátus előtt szolgálhat példaként, amiből erőt meríthet. A ‘szép’ a hitelest, a megharcoltat jelenti. Íme, itt a mozaik egy kockája, amiből majd az Apostoli Hitvallás fölépül. Az evangéliumokon kívül ez az egyetlen hely, ahol a római helytartó név szerint említtetik.

Hogyan értsük, hogy tartsa meg a parancsolatot? Az esz. eligazít, hogy a szeretet parancsolatának körülményeire szabott alkalmazása a teendő, ez a törvény summája a gyakorlatban. Ennek végső terminusa csupa biztatás, érdemes reá nézve szüntelenül készen és ébren tartania magát: Jézus Krisztus megjelenése a nagy találkozás, amire minden keresztyén vár. A szeplőtelenség megint csak nem teljesítményes erény, inkább a bárány Jézus jellemzője (1Pt 1,19), tehát krisztusszerűségre tanít az Ő követésében. Krisztus megjelenése (visszajövetelére egyebütt csak a 2Thessz 2,8-ban használt kifejezés) a pásztori levelek sajátja (1 és 2Tim, Tit). Isten műve lesz az, Ő fogja előhozni a megdicsőült Krisztust a maga idejében, tehát naptárában és munkarendjében senki nem okozhat időzavart és nem is késleltetheti semmi, mert Isten az egyetlen érvényes hatalmasság, Ő a királyocskák királya és a sokféle evilági úr hiteles Ura (1Kor 8,5k). Övé a halhatatlanság, aki hozzáférhetetlen világosságban lakozik. Az ÓSZ-ben tűz jelzi jelenlétét. Az ítélet napja is tűzben fog megjelenni, csak a Zsid 12,29 mondja, hogy Ő megemésztő tűz. Inkább a fény, a világosság a jellemzője az ÚSZ-ben, akihez azonban mégsem férkőzhet az ember tekintete. Szemmel (még) nem látható, de hitben ismerhető, örökkévaló a hatalma és örökkévaló tisztelet is illeti Őt. Ezt tartalmazza minket is elmondásra biztatva a Mt 6,13-ban a Miatyánk záró magasztalása. Legyen részünk benne!”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„6. Hivatal és kötelesség

…

A gazdagság veszélyei. Nem nagy lépés választja el a forradalmat a materializmustól. Pál az utóbbit is keményen ostorozza és elítéli. Azt mondja Timóteusnak, hogy tartsa magát távol az anyagiasságtól, és harcolja meg a hit nemes harcát. Meg kell mondania a gazdagoknak, hogy Istenbe vessék reményüket és a rájuk bízott vagyont jócselekedetekre fordítsák (6:3—19).

Nem is olyan nagy a távolság a bizonyos embereknek juttatott vagyon és a Timóteusra bízott evangélium között. ‘Óh Timóteus, őrizd meg, ami rád van bízva’ (6:20). Timóteusnak résen kell lennie a szentségtelen beszédekkel szemben, azoknak üres szavaival szemben, akik kényelmes körülmények között élve prófétálnak. Hümenaiosz és Alexandrosz egészen kisiklottak, ezért az apostol kiközösítette, a gyülekezet közösségéből kizárta őket (1:19-20).”

(John Stott: A Timóteushoz írt első levél és a Tituszhoz írt levél. Harmat):

„2. A szegény keresztyénekhez intézett intelem (6,6-10)

Valóban nagy nyereség a kegyesség megelégedéssel, 7 mert semmit sem hoztunk a világba, nem is vihetünk ki semmit belőle. 8 De ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele. 9 Akik pedig meg akarnak gazdagodni, kísértésbe meg csapdába, sok esztelen és káros kívánságba esnek, amelyek az embereket pusztulásba és romlásba döntik. 10 Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme, amely után sóvárogva egyesek eltévelyedtek a hittől, és sok fájdalmat okoztak önmaguknak.

Az, hogy a kegyesség nyerészkedés eszköze lehet (5b), szinte képtelenségnek hangzik. Pál azonban nem úgy kezdi ki, hogy ellene szól, hanem úgy, hogy mellette. ‘Az apostol finoman, nem minden gúny nélkül az ellenkezőjére fordítja a szavakat.’ A ‘kegyesség’ (euszebeia) nyereség (poriszmosz), sőt nagy nyereség (6a), de csak akkor, ha lelki és nem anyagi nyereséget értünk rajta, és ha kiegészül megelégedéssel. Az apostol korábbi kijelentését visszhangozza: ‘a kegyesség pedig mindenre hasznos’, mivel a jelen és az eljövendő életre egyaránt áldást hoz (4,8). A REB jól visszaadja a szójátékot: ‘Azt gondolják, hogy a vallásnak meglesz a hozadéka; és a vallásnak persze igen nagy a hozadéka, de csak azok számára, akik megelégszenek avval, amijük van.’

Az a szó, amelyet Pál a megelégedésre használ (autarkeia), ugyanaz, mint amivel a sztoikusok a körülményektől független ember önállóságát fejezik ki. A keresztyén megelégedés sem függ a körülményektől. ‘Egészen be vagyok avatva mindenbe – írja Pál –, jóllakásba és éhezésbe, a bővelkedésbe és a nélkülözésbe egyaránt’ (Fil 4,12). Ez a keresztyén ‘beavatottság’ azonban nem önmagunkból ered, amiként a sztoikusok tanították és amint a New Age-hívők vallják, hanem Krisztustól. ‘Mindenre van erőm – folytatja Pál – a Krisztusban, aki megerősít engem’ (Fil 4,13; vö. Zsid 13,5–6). Az igazi megelégedés ‘nem az, ha önmagunkban, hanem hogyha Krisztusban megelégedünk’. Ezért nagy lelki nyereség a kegyesség megelégedéssel.

Pál tehát a megelégedés erényét magasztalja, a kapzsiság butaságát pedig nevetségessé teszi. A szegény keresztyének két csoportját állítja szembe egymással: a megelégedettekét, akiknek annyijuk van, ami feltétlenül szükséges a megélhetéshez (7–8), és a kapzsikét, akik imádják a pénzt és gazdagok szeretnének lenni (9–10).

a. Az elégedett szegények (6, 7–8)

Pál nem a nyomorgókról beszél, nem azokról, akiknek a túlélés legelemibb feltétetelei sem állnak rendelkezésükre. A nyomorral senki nem elégedhet meg. Azokról beszél, akiknek van élelmük és ruházatuk, és azzal elégedettek (8).

Hogyan társítja az apostol a keresztyén üggyel a megelégedést, és miként állítja szembe vele a kapzsiságot? Emlékeztet bennünket alapvető – noha gyakran elhanyagolt – tapasztalatunkra a születéssel és a halállal kapcsolatosan. Arra, hogy semmit sem hoztunk a világba, nem is vihetünk ki semmit belőle (7). Pál itt egy olyan üdvös igazságot említ, melyről Izráel bölcsei is elgondolkodtak. Jób változata így szól: ‘Mezítelen jöttem ki anyám méhéből, mezítelen is megyek el’ (Jób 1,21; vö. Préd 5,15). Ruhátlan és vagyontalan születünk, s amikor meghalunk, ruhátlan és vagyontalan temetnek el megint. Ami a földi javakat illeti, evilági belépőnk és távozásunk nem különbözik egymástól. Így földi életünk rövid zarándoklat csupán a mezítelenség két mozzanata között. Nem hozunk semmit és nem is vihetünk semmit magunkkal. Vagy ahogy a szertartást vezető lelkész mondta egy gazdag hölgy temetésén, amikor a kíváncsiskodók arról faggatták, mennyit hagyott hátra az elhunyt: ‘Mindent.’ Ez a távlat kell hogy meghatározza életünk gazdasági aspektusát. A tulajdon csak az idő útipoggyásza, nem jut át az örökkévalóságba. Épp ezért okosabb könnyű csomaggal utazni, ahogy Jézus maga tanácsolta, földi kincsek gyűjtése (azaz öncélú felhalmozása) nélkül (Mt 6,19skk.; Lk 12,16skk.).

Miként viszonyuljunk hát az anyagi javakhoz? Pál válasza: De ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele (8). Pál tehát visszatér a keresztyén megelégedés témájához, melynek a fényűzés nem föltétele, ám az alapvető szükségletek birtoklása igen. Az apostol ezeket az élelmünk és ruházatunk szavakkal írja le: a ‘mit egyetek’ és a ‘mibe öltözködjetek’, amivel kapcsolatban Jézus óva int bennünket az aggódástól, hiszen ígérete szerint mennyei Atyánk megadja nekünk (Mt 6,25skk; Lk 12,2skk.). Pál a szkepaszma (fedő, fedél) szót használja a ruházatra, melynek elsődleges jelentése ‘ruházat..., de vonatkozhat házra is’ . Az ‘élelmünk és ruházatunk’ szópár tehát jelölheti a lakhatást is, mivel e három valóban létfeltételnek számít földi utunk során.

Ez minden? Talán nem, hiszen Pál nem a hívő által birtokolható vagyon maximumát határozza meg, hanem azt a minimumot, ami a megelégedéshez szükséges. Korábban úgy festette le Istent mint jó Teremtőt, akinek ajándékaiért hálaadással tartozunk (4,3skk.), és röviddel ezután jegyzi meg, hogy Isten ‘megélhetésünkre mindent bőségesen megad nekünk’ (6,17). Pál nem emberfeletti önmegtartóztatásra vagy aszkézisre szólít föl, csupán – szemben az anyagiassággal és kapzsisággal – a megelégedésre.

Ezzel persze nem kaptunk menlevelet, hogy a másik végletbe essünk, ami világosan kiderül az Evangéliumi elköteleződés az egyszerű életvitelre című nyilatkozatból:

Eltökéljük magunkat a pazarlásról való lemondásra, ellenezzük a tékozlást az egyes emberek magánéletében, a ruházkodásban és az építkezésben, az utazások alkalmával és a templomépítésben. Elfogadjuk a megkülönböztetést a szükséges dolgok és a fényűzés, a hasznos hobbi és az üres státuszszimbólum, a szerénység és a hivalkodás, az alkalmankénti ünneplés és a megszokott életfolytatás, illetve az Isten szolgálata és a divat rabsága között. A határvonal meghúzása családtagjainkkal együttműködve tudatos meggondolást és döntést igényel.

b. A kapzsi szegények (6,9-10)

Egészen a 17. versig Pál nem ad utasítást Timóteusnak a gazdagokra vonatkozóan. A 9. és a 10. versben még mindig a szegényekről beszél. Ezúttal azonban nem a megelégedett, hanem a kapzsi szegényekről szól, akik ‘meg akarnak gazdagodni’ (9), és akiket ‘a pénz szerelme’ (10) hajt.

Az Ószövetség, különösen a bölcsesség-irodalom tele van a kapzsiság elleni intelmekkel. Arra figyelmeztetnek, hogy a pénz rabjaivá válhatunk, mivel ‘aki szereti a pénzt, nem elégszik meg a pénzzel’ (Préd 5,10). De arra is biztatnak, hogy ne féljünk a gazdagoktól, inkább jusson eszünkbe, hogy őket sem követi a kincsük, ha meghalnak (Zsolt 49,6–18). Sőt azt is kimondják, hogy ‘a gazdagságra törő nem marad büntetlenül’ (Péld 28,20). Azért kell tehát imádkoznunk Istenhez, hogy ‘se szegénységet (értsd nyomort), se gazdagságot’ ne mérjen ránk, hanem adjon ‘annyi eledelt, amennyi szükséges’, mármint a megélhetéshez (Péld 30,7skk.).

Jézus ezt az ótestamentumi bölcsességet gondolhatta tovább. Bizonyára helyeselte, hiszen arra figyelmeztet, hogy tartózkodjunk a kapzsiságtól, és azt is eszünkbe idézi, hogy életünk nem abból áll, hogy vagyont halmozunk föl magunknak (Lk 12,15skk.).

A Szentírás nemcsak utasításokkal és buzdításokkal közvetíti számunkra figyelmeztetéseit, hanem tanulságos történeteken keresztül is. Ádám és Éva, Ákán, Júdás, valamint Anániás és Szafira is valamilyen kapzsiság miatt jutott bajba.

Pál most ugyanezzel foglalkozik, és felvázolja a kapzsik bukását. Akik pedig meg akarnak gazdagodni... (azokat a káros kívánságok) pusztulásba és romlásba döntik (9a). Először kísértésbe meg csapdába... esnek. Épp azt cselekszik magukkal, amiért Istenhez imádkoznak, hogy soha ne tegye velük: kísértésbe viszik saját magukat, ráadásul többszörösen is, mint például a tisztességtelenség és a tolvajlás kísértésébe. A ‘csapda’ nyilvánvalóan a gonosz csapdája (mint a 3,7-ben és a 2Tim 2,26-ban), amely mohóságuk révén taszítja őket anyagiasságba és erkölcsi megalkuvásba, s készséggel ‘feláldozzák kötelességüket és lelkiismeretüket a meggazdagodásért’.

Azután a kapzsi emberek sok esztelen és káros kívánságba esnek (9b). Maga a mohóság is önző és bálványimádó vágy (Ef 5,5), amely csak újabb vágyakat szül. A pénz kábítószer, a kapzsiság pénzfüggőség. Minél többet birtokol valaki, annál több kell neki. E további vágyak is esztelenek (nincs rájuk ésszerű magyarázat) és károsak (mert rabságba döntik és nem felszabadítják az emberi lelket). Mint Schopenhauer mondta, ‘az arany olyan, akár a tengervíz – minél többet iszunk belőle, annál szomjasabbak leszünk’.

A kapzsi embert bukásának harmadik, utolsó stádiumában rossz kívánságai pusztulásba és romlásba döntik (9c). Paradox módon, akik föltették életüket a nyerészkedésre, végül mindent elveszítenek, elveszítik becsületüket, végső soron önmagukat. Jézus ezt kérdezte: ‘Mit használ ugyanis az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelkében pedig kárt vall?’ (Mk 8,36)

E fennkölt figyelmeztetést hangsúlyozandó, Pál egy korabeli közmondásnak tűnő bölcsességet idéz: Mert minden[féle] rossznak gyökere a pénz szerelme (10a). Különböző formában mind a zsidó, mind a görög irodalomban előfordul ez a mondás. A mai nyugati irodalomból pedig eszünkbe juttatja Joan Whitney és Alex Kramer népszerű versét, mely a Pickwick Music című kötetben jelent meg az Egyesült Államokban 1946-ban, és amelynek címe ‘A pénz minden rossz gyökere’. Háromszor visszatérő refrénje így szól: ‘Vedd el’. A vers azonban félreértésen alapul. Három fontos dologban eltér Pál közmondásától. Először is Pál szerint nem a ‘pénzzel’ van baj, hanem a ‘pénz szerelmével’ (vö. 2Tim 3,2). Másodszor nem a pénz a rossz egyetlen gyökere. Harmadszor pedig a pénz illetve a pénz szerelme nem összességében ‘minden rossznak’ a gyökere, hanem ‘mindenféle’ rosszé.

Miféle rossznak legfőbb gyökere vagy oka tehát a pénz szerelme? Hosszan lehetne sorolni. A bírvágy önzéshez, csaláshoz, szélhámossághoz, hamis tanúzáshoz és rabláshoz, irigységhez, veszekedéshez és gyűlölethez, erőszakossághoz, végül akár gyilkossághoz is vezethet. A kapzsiság áll az érdekházasságok, az igazság meghamisítása, a kábítószer-árusítás, a pornográfia terjesztése, a zsarolás, a gyengébbek kiszipolyozása, a jó ügy elhanyagolása, a barátok elárulása hátterében. Pál azonban csak kettő, kapzsiságból fakadó rosszra irányítja figyelmét. Az egyik, hogy egyesek eltévelyedtek a hittől (10b). Nem törekedhetünk egyszerre igazságra és pénzszerzésre, nem szolgálhatjuk egyidejűleg Istent és a mammont. Vagy feladva kapzsiságunk odaszánjuk magunkat a hitnek, vagy a pénzt tesszük meg istenünkké, és eltévelyedünk a hittől.

Majd azt mondja Pál, hogy ezek az emberek sok fájdalmat okoztak önmaguknak (10), ‘megannyi tüskét szúrtak önmagukba’ (REB). Pál nem nevezi meg közelebbről ezeket a fájdalmakat, de bizonyára közéjük tartozik az aggodalmaskodás, a bűntudat, a semmibe vett lelkiismeret furdalása, annak fölismerése, hogy az anyagi világ soha nem elégítheti ki az emberi lelket, és a végső kétségbeesés. Jay Gould, tizenkilencedik századi amerikai pénzember, sokszoros milliomos, akinek halálát senki nem gyászolta, állítólag e szavakkal ajkán lehelte ki lelkét: ‘Én vagyok a legnyomorultabb ördög a világon.’

Ez az egész szakasz (6–10), amelyben Pál a megelégedett és a kapzsi szegény keresztyénekhez szól, kiválóan alkalmas arra, hogy a keresztyén vallás kritikusait felhergelje. ‘Marx pontosan erre gondolt – mondják ők –, amikor a vallást »a nép ópiumának« nevezte. A keresztyénség beléneveli a proletariátusba a sorsukkal való hamis megelégedést. Arra biztatja a szegényeket, hogy fogadják el szegénységüket, és törődjenek bele a status quóba (ahelyett, hogy fellázadnának ellene), mégpedig azon a gyöngécske alapon, hogy a túlvilágon majd mindenért kárpótolva lesznek.’ Mit válaszolhatunk erre? El kell ismernünk, hogy Marx elemzése részben helytálló. A keresztyénség valóban a megelégedést tanítja, és bizonyos keresztyének illetve egyházak arra használták fel ezt az eszmét, hogy a mennybéli szabadság ígéretével álcázva tettüket, elnyomják és kizsákmányolják a szegényeket. Ebben azonban nem Pál apostol a vétkes. Két dolgot világosan kell látnunk tanításával kapcsolatban.

Először is, amint már láttuk, szegénységről írt, ami nem azonos a nyomorral, ez utóbbi ugyanis elembertelenít, az egyszerű életvitel azonban tökéletesen összeegyeztethető az emberi méltósággal. A szegénységgel lehetünk elégedettek, de a nyomorral nem.

Másodszor, Pál megelégedésről ír, ami nem azonos a társadalmi igazságtalanságokba való beletörődéssel. Épp ellenkezőleg, arra hív minket, hogy személyes megelégedésünk igazságkereséssel párosuljon, s különösképpen azért kell harcolnunk, hogy másokat ne érjen igazságtalanság.

Az apostol fő hangsúlya teljesen nyilvánvaló: a kapzsiság a személyiséget romboló gonosz, míg az egyszerűség és a megelégedés egyaránt szép és keresztyénekhez méltó erény. Összességében tehát Pál nem a szegénység mellett van a gazdagság ellenében, hanem a megelégedés mellett a kapzsiság ellenében.

3. Isten emberéhez intézett intelem (6,11-16)

Te pedig, Isten embere, kerüld ezeket. Ellenben törekedj igazságra, kegyességre, hitre, szeretetre, állhatatosságra, szelídlelkűségre. 12 …

Pál a következő, személyesen Timóteushoz szóló intelmet megrendítő szavakba önti. Még nem szólítja meg név szerint a címzettet, mint később, a 20. versben (‘Óh, Timóteus’, Károli). Ehelyett a megtisztelő ‘Isten embere’ kifejezést használja. Az Ószövetségben ezt a címet Izráel vezetői érdemelték ki. Mózesre , Sámuelre (1Sám 9,6), Dávidra (Neh 12,24.36), Semaja prófétára (1Kir 12,22), Illésre (1Kir 17,18; 2Kir 1,9), Elizeusra (2Kir 4,7), a rékábi Jigdaljára (Jer 35,4) és három név nélküli prófétára (1Sám 2,27; 1Kir 13,1skk.; 2Krón 25,7skk.) vonatkoztatva fordul elő. Az Újszövetségben az egyetlen más jelentése az ‘Isten embere’ kifejezésnek olyan érett keresztyén, aki ‘minden jó cselekedetre felkészíttetett’ (2Tim 3,17).

Timóteust mint Isten emberét szándékosan állítja szembe Pál a hamis tanítókkal, akik önhittek, viszálykeltők, kapzsik (4-10), és a világ, s nem Isten emberei. Te pedig, Isten embere, írja Pál (vagy az RSV még élesebb szembeállításában: ‘ami téged illet’), minden ízedben különbözöl tőlük. Timóteusnak szilárdan ellen kell állnia az ő istentelenségüknek. Pál a továbbiakban háromszoros intelemmel fordul hozzá: etikai, doktrinális és tapasztalati téren.

a. Etikai intelem (6,11)

Mint Isten embere, Timóteus kerülje ezeket (tauta, ‘ezeket a dolgokat’), és más dolgokra törekedjen. Kerülje a pénz szeretetét és mindazt a rosszat, ami hozzá kötődik (9-10), továbbá az ‘ifjúkori kívánságot’ (2Tim 2,22), és mindazt, ami nem egyeztethető össze Isten akaratával. Ezek helyett hat dologra kell törekednie, amelyeket Pál párban sorol föl, és amelyek különösen alkalmasak arra, hogy a kapzsiság ellenpárjai legyenek. Először is törekednie kell az igazságosságra (ami itt valószínűleg elsősorban az emberekkel való igazságos és tisztességes bánásmódra vonatkozik) és a kegyességre (istenfélelemre) (az ember imádatának tárgya Isten legyen és ne a mammon). Azután Isten embere törekedjen hitre és szeretetre, ami Pál más leveleiből is ismerős szópár, s ebben a szövegösszefüggésben a hiten talán hűséget, a szereteten pedig az áldozat, a szolgálat szeretetét érti. Timóteus harmadik céljaként Pál az állhatatosságot (hüpomoné), vagyis a nehéz helyzetekben gyakorolt türelmet és a szelídlelkűséget, azaz a nehéz emberekkel szemben tanúsított türelmet jelöli meg.

Figyelemre méltó, hogy az etikai felszólítás mind negatív, mind pozitív aspektust hordoz, s a kettő kiegészíti egymást. A negatív, hogy kerüljük a rosszat, legyünk ‘állandó készültségben’ , s meneküljünk olyan messzire és olyan gyorsan, ahogyan csak lehet. A pozitív az, hogy lázasan törekedjünk a jóra. Ez a kettősség gyakran előfordul az Újszövetségben, egészen más megfogalmazásban is. Meg kell tagadni önmagunkat, és Krisztust kell követnünk (Mk 8,34), nemet kell mondanunk az istentelenségre és igent a kegyességre és az önuralomra (Tit 2,12), le kell vetnünk a régi, előző életünkhöz tartozó ruhánkat és újat kell magunkra ölteni, amely keresztyén életünkhöz tartozik, itt pedig az áll, hogy meneküljünk a rossztól és keressük a jót!

Jellemző az emberre, hogy ami ijesztő, attól elfut. Magától értetődik, hogy a tényleges veszély elől elmeneküljünk, ám ha a felelősség elől menekülünk, vagy olyasmi elől, amivel nem merünk szembenézni, akkor a valóság elől futunk el. Pedig inkább arra kellene figyelnünk, hogy a gonoszt kerüljük el. Számos vonzó dolog után futunk, mint élvezetek, előmenetel, hírnév, gazdagság és hatalom. Pedig inkább a szentségre kellene törekednünk.

Nincsen ebben semmi titok, ismételgetni való formula vagy elsajátítandó eljárás. Az apostol tanítása nem részletezi, ‘hogyan legyünk szentek’. Egészen egyszerűen kerüljük el a rosszat, ahogy a veszélyt elkerüljük, és törekedjünk a jóra, amint a sikerre törekszünk. Egyszerre kell tehát elménket, időnket és energiánkat menekülésre és a jó utáni törekvésre fordítanunk. Mihelyt rossznak látjuk a rosszat, menekülni akarunk majd tőle, és mihelyt jónak látjuk a jót, törekedni fogunk rá.

b. Doktrinális intelem (6,12a)

…”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

1Tim 6.6

ejvstin de; porismo;" mevga" hJ eujsevbeia meta; aujtarkeivas:

1Tim 6.7

oujde;n ga;r eijshnevgkamen eij" to;n kovsmon, oJvti oujde; ejxenegkeiÖn ti dunavmeqa:

1Tim 6.8

ejvconte" de; diatrofa;" kai; skepavsmata, touvtoi" ajrkesqhsovmeqa.

1Tim 6.9

oiJ de; boulovmenoi plouteiÖn ejmpivptousin eij" peirasmo;n kai; pagivda kai; ejpiqumiva" polla;" ajnohvtou" kai; blaberav", aiJvtine" buqivzousin tou;" ajnqrwvpou" eij" ojvleqron kai; ajpwvleian:

1Tim 6.10

rJivza ga;r pavntwn twÖn kakwÖn ejstin hJ filarguriva, hJÖ" tine" ojregovmenoi ajpeplanhvqhsan ajpo; thÖ" pivstew" kai; eJautou;" perievpeiran ojduvnai" pollaiÖ".

1Tim 6.11

Su; dev, wjÖ ajvnqrwpe qeouÖ, tauÖta feuÖge: divwke de; dikaiosuvnhn, eujsevbeian, pivstin, ajgavphn, uJpomonhvn, prauźpaqivan.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Οι αιρετικοί, η φιλαργυρία τους κι ο πραγματικός πλούτος

... 6 Και βέβαια, η ευσέβεια είναι μεγάλος πλούτος, μόνο όμως για όποιον ικανοποιείται με όσα έχει. 7 Γιατί τίποτα δε φέραμε μαζί μας όταν ήρθαμε στον κόσμο κι είναι φανερό πως ούτε μπορούμε να βγάλουμε τίποτα φεύγοντας. 8 Όταν έχουμε, λοιπόν, τροφές και ενδύματα, θα αρκεστούμε σ’ αυτά. 9 Όσοι όμως θέλουν να πλουτίσουν πέφτουν σε πειρασμό, σε παγίδα του διαβόλου και σε πολλές επιθυμίες ανόητες και βλαβερές, που βυθίζουν τους ανθρώπους στην καταστροφή και στο χαμό. 10 Γιατί η ρίζα όλων των κακών είναι η φιλαργυρία. Το χρήμα μερικοί το επιθύμησαν τόσο πολύ, ώστε πλανήθηκαν και απομακρύνθηκαν από την πίστη και πλήγωσαν τον εαυτό τους με βάσανα πολλά.

Τελικές συμβουλές

11 Εσύ, όμως, άνθρωπε του Θεού, αυτά να τ' αποφεύγεις. Να επι-διώκεις τη δικαιοσύνη, την ευσέβεια, την πίστη, την αγάπη, την υπουονή. την πραότητα. ...

Vulgata:

1Tim 6.6

est autem quaestus magnus pietas cum sufficientia

1Tim 6.7

nihil enim intulimus in mundum haut dubium quia nec auferre quid possumus

1Tim 6.8

habentes autem alimenta et quibus tegamur his contenti sumus

1Tim 6.9

nam qui volunt divites fieri incidunt in temptationem et laqueum et desideria multa inutilia et nociva quae mergunt homines in interitum et perditionem

1Tim 6.10

radix enim omnium malorum est cupiditas quam quidam appetentes erraverunt a fide et inseruerunt se doloribus multis

1Tim 6.11

tu autem o homo Dei haec fuge sectare vero iustitiam pietatem fidem caritatem patientiam mansuetudinem

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

1Tim. 6,6

Valóban nagy nyereség a kegyesség megelégedéssel,

1Tim. 6,7

mert semmit sem hoztunk a világba, nem is vihetünk ki semmit belőle. [Jób 1,21; Zsolt 49,18; Préd 5,14]

1Tim. 6,8

De ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele.

1Tim. 6,9

Akik pedig meg akarnak gazdagodni, kísértésbe meg csapdába, sok esztelen és káros kívánságba esnek, amelyek az embereket pusztulásba és romlásba döntik.

1Tim. 6,10

Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme, amely után sóvárogva egyesek eltévelyedtek a hittől, és sok fájdalmat okoztak önmaguknak.

1Tim. 6,11

Te pedig, Isten embere, kerüld ezeket. Ellenben törekedj igazságra, kegyességre, hitre, szeretetre, állhatatosságra, szelídlelkűségre.

Károli (revideált):

1 Tim. 6,6

De valóban nagy nyereség az Istenfélelem, megelégedéssel;

1 Tim. 6,7

Mert semmit sem hoztunk a világra, világos, hogy ki sem vihetünk semmit; [Préd. 5,15.]

1 Tim. 6,8

De ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele. [Péld. 30,9.]

1 Tim. 6,9

A kik pedig meg akarnak gazdagodni, kísértetbe meg tőrbe és sok esztelen és káros kívánságba esnek, melyek [Péld. 23,4. 28,20.] az embereket veszedelembe és romlásba merítik.

1 Tim. 6,10

Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme: mely [Mát. 26,14. 15.] után sóvárogván némelyek eltévelyedtek a hittől, és magokat általszegezték sok fájdalommal.

1 Tim. 6,11

De te, óh Istennek embere, ezeket kerüld; hanem kövessed az igazságot, az istenfélelmet, a hitet, a szeretetet, a békességes tűrést, a szelídséget.

Szent István Társulati Biblia:

1Tim 6,6

A vallásosság, ha megelégedés társul hozzá, valóban nyereség.

1Tim 6,7

Hiszen semmit sem hoztunk erre a világra, s nem is vihetünk el semmit.

1Tim 6,8

Ha van ennivalónk és ruhánk, elégedjünk meg vele.

1Tim 6,9

Akik meg akarnak gazdagodni, kísértésbe esnek, sok esztelen és káros kívánság kelepcéjébe, amelyek romlásba és kárhozatba döntik az embert.

1Tim 6,10

Minden baj gyökere ugyanis a pénz utáni sóvárgás. Így néhányan, akik törik magukat utána, már elpártoltak a hittől, és sok bajba keveredtek.

1Tim 6,11

Te azonban, Isten embere, menekülj ezektől! Törekedjél inkább igazságos lelkületre, életszentségre, hitre, szeretetre, türelemre és szelídségre.

Káldi Biblia:

1 Tim 6,6

Csakugyan nagy nyeremény az ajtatosság * megelégedéssel; **

1 Tim 6,7

mert semmit sem hoztunk e világra, kétségkivül el sem vihetünk. [Jób 1,21. Préd. 5,14.]

1 Tim 6,8

Eledelünk lévén tehát és ruházatunk, azokkal elégedjünk meg. [Péld. 27,26.]

1 Tim 6,9

Mert a kik gazdagok akarnak lenni, kisértetbe esnek s az ördög tőrébe, és sok haszontalan * és ártalmas kivánságokba, melyek az embert halálos veszedelembe merítik.

1 Tim 6,10

Mert minden gonoszságnak gyökere a pénzvágy; mely után járván némelyek, eltévelyedtek a hittől, * és sok fájdalomba bonyolodtak. **

1 Tim 6,11

De te, oh Isten embere! ezektől fuss; kövesd pedig az igazságot, istenes életet, hitet, szeretetet, béketűrést, szelídséget.

Káldi Neovulgáta Biblia:

1 Tim 6,6

Az istenfélelem természetesen igen előnyös, ha megelégedés kíséri.

1 Tim 6,7

Mert semmit sem hoztunk magunkkal a világra, és el sem vihetünk semmit.

1 Tim 6,8

Ha tehát van ennivalónk és ruházatunk, elégedjünk meg azzal.

1 Tim 6,9

Mert akik gazdagok akarnak lenni, kísértésbe esnek, kelepcébe, sok haszontalan és káros kívánságba, amelyek pusztulásba és romlásba döntik az embert.

1 Tim 6,10

Minden bajnak gyökere ugyanis a kapzsiság: jó néhányan, akik hozzá szegődtek, eltévelyedtek a hittől, és sok gyötrelmet okoztak maguknak.

1 Tim 6,11

De te, Isten embere, menekülj ezektől a dolgoktól: igazságra, vallásosságra, hitre, szeretetre, béketűrésre, szelídségre törekedj.

Aranyos Biblia:

1 Tim. 6.6

Bizonyára pedig nagy kereskedés az Isteni szolgálat, az elégséggel.

1 Tim. 6.7

Mert [Iób. 1:2. Préd. 5:15.] semmit nem hoztunk e’ világra, kétség nélkül semmit ki sem vihetünk.

1 Tim. 6.8

[Mát. 6:20.] Hogyha pedig eledelünk és ruházatunk vagyon, azokkal megelégedjünk.

1 Tim. 6.9

A’kik pedig [Péld. 15:27. és 28:20.] meg akarnak gazdagúlni, esnek késértetbe és törbe, és sok balgatag és káros kivánságokba, mellyek bémerítik az embereket a’ halálos veszedelembe.

1 Tim. 6.10

Mert minden gonoszságnak gyökere a’ pénznek szerelme, mellyet némellyek a’kik kivántak, eltévelyedtek a’ hittöl, és ö magokat általszegezték sok gondokkal.

1 Tim. 6.11

Te pedig, óh Istennek embere, ezeket eltávoztassad; kövessed pedig az igasságot, az Isteni szolgálatot, a’ hitet, a’ szeretetet, a’ békességes türést, a’ szelidséget.

Luther Biblia:

1.Tim 6,6

Die [Kap 4,8] Frömmigkeit aber ist ein großer Gewinn für den, der [Mt 6,25-34; Phil 4,11. 12; Hebr 13,5] sich genügen läßt.

1.Tim 6,7

Denn [Hiob 1,21] wir haben nichts in die Welt gebracht; darum [Ps 49,18; Pred 5,14] werden wir auch nichts hinausbringen.

1.Tim 6,8

Wenn wir aber Nahrung und Kleider haben, so wollen wir uns daran genügen lassen. [Spr 30,8]

1.Tim 6,9

Denn die reich werden wollen, die fallen in Versuchung und Verstrickung und in viele törichte und schädliche Begierden, welche die Menschen versinken lassen in Verderben und Verdammnis. [Spr 28,22; Mt 13,22]

1.Tim 6,10

Denn [Eph 5,5] Geldgier ist eine Wurzel alles Übels; danach hat einige gelüstet, und sie sind [Kap 1,19] vom Glauben abgeirrt und machen sich selbst viel Schmerzen.

1.Tim 6,11

Aber du, [2. Tim 3,17] Gottesmensch, fliehe das! [2. Tim 2,22] Jage aber nach der Gerechtigkeit, der Frömmigkeit, dem Glauben, der Liebe, der Geduld, der Sanftmut!

King James:

1Ti. 6,6

But godliness with contentment is great gain.

1Ti. 6,7

For we brought nothing into this world, and it is certain we can carry nothing out.

1Ti. 6,8

And having food and raiment let us be therewith content.

1Ti. 6,9

But they that will be rich fall into temptation and a snare, and into many foolish and hurtful lusts, which drown men in destruction and perdition.

1Ti. 6,10

For the love of money is the root of all evil: which while some coveted after, they have erred from the faith, and pierced themselves through with many sorrows.

1Ti. 6,11

But thou, O man of God, flee these things; and follow after righteousness, godliness, faith, love, patience, meekness.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

1 Tm 6,6

Profitable, oui, la piété l'est grandement pour qui se contente de ce qu'il a.

1 Tm 6,7

Car nous n'avons rien apporté dans le monde et de męme nous n'en pouvons rien emporter.

1 Tm 6,8

Lors donc que nous avons nourriture et vętement, sachons ętre satisfaits.

1 Tm 6,9

Quant à ceux qui veulent amasser des richesses, ils tombent dans la tentation, dans le piège, dans une foule de convoitises insensées et funestes, qui plongent les hommes dans la ruine et la perdition.

1 Tm 6,10

Car la racine de tous les maux, c'est l'amour de l'argent. Pour s'y ętre livrés, certains se sont égarés loin de la foi et se sont transpercé l'âme de tourments sans nombre.

1 Tm 6,11

Pour toi, homme de Dieu, fuis tout cela. Poursuis la justice, la piété, la foi, la charité, la constance, la douceur.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Edward Herbert Bates, Spiritual Thougths from the Scriptures of Truth, 160. old.

Albert Barnes, Notes on the New Testament: Thessalonianas, Timothy, Titus, Philemon, 199. old.

J. C. Ryle, Practical Religion, 215. old.

Az egykori Howard Hughesről szóló újságcikkből.

Kálvin, 98. o.

Fee (1988), 143. o.

Bauer, A Greek-English Lexicon...

Evangelical Commitment to Simple Lifestyle, ‘Personal Lifestyle’, 5. paragrafus. (Lausanne‑i Világevangélizációs Bizottság, 1980. március.)

1Móz 3,6; Józs 7,20-21; Mt 26,14skk. És Jn 12,4skk.; ApCsel 5,1skk.

Liddon, 28. o.

Önéletrajzában idézi Otto Dibelius püspök: In the Service of the Lord (Holt, Rinehart and Winston, 1964), 31. o.

5Móz 33,1; Józs 14,6; 1Krón 23,14; a 90. zsoltár címében

Ward, 103. o.

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

1Tim 6,6-11. - Gazdagság az ÚRban - Szentháromság u. 15.

Tamás Szakács

2005-08-31T16:28:50