From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Monday, August 08, 2005 8:31 PM

Subject: Rm 9,(14-)15-16(-18). - Háborgástól vívódva bizalomig - Szentháromság u. 12.

Kedves ‘Megkönyörültek’!

Isten igazságosságát ugyan nem kell megvédenünk most vasárnap sem, mert az tőlünk függetlenül megáll, és kiállja az idők és kétkedő-hitetlen kérdések áradatát is. Ennek ellenére Teremtőnk igazsága forog, ha nem is ‘kockán’, de ‘szóban’. A ‘kockázás’ és ‘szavalás’ segítésére ismét közmonitorra bocsátom összegyűjtött anyagaimat:

Háborgástól vívódva bizalomig

Háborgó predestináció

Vívódó predestináció

Biztató predestináció

A vázlathoz:

A szakasz felveti a predestináció bonyolult kérdését. Nem véletlen, hogy az egyház különböző személyei, vagy éppen különböző korszakai másképp és másképp látták a kérdést, eltérő válaszokat, válaszkísérleteket alkottak. A sokféle hozzáállást most három alapcsoportba sorolva a vádaskodástól a ráhagyatkozás felé vezet az út.

Háborgó predestináció

Az alapgondolat onnan származik, hogy teoretikusan, a hittől valamiképpen elszakítva vizsgálva sokan vetik fel a kérdést, igyekeznek akár nevetségessé tenni az eleve elrendelést elvileg, azaz Isten mindenhatóságát megkérdőjelezve-tagadva, ill. Istent vádolva tüntetik fel a kérdést. A gyülekezet körében is biztosan akadnak, akik így látják a kérdést. Mit lehet mondani nekik? Csak azt, hogy a teoretikus-hitetlen felfogástól lépjünk legalább egy fokot tovább!

Vívódó predestináció

A következő lehetőség ugyanis a gyötrődés — már talán nem lázadva, az igazságtalanságot nem felvetve, de még mindig nem értve, hanem keresve a választ. Keresve, de még nem találva a feleletet. Sokan teszik fel ilyen háttérrel a kérdést — biztosan sokan vannak a gyülekezetből (várhatóan igen sokan) ilyenek. Szeretnének megnyugtató válaszra jutni, de nem látják a megoldást. E stációról is tovább kell lépni.

Biztató predestináció

A predestináció akkor nem lesz felháborodásra okot adó, vagy Istent vádoló, netán félelemre indító, ha benne arra figyelünk, ami a lényeg: Isten könyörületét akarja ajándékozni minden embernek. Nincs hát miért vádaskodni, hiszen aki megkeményedik, az maga tehet bűnei révén erről, és semmi igazságtalanság nem történik az ilyen emberekkel. Igazságtalanság pont fordított esetben történik! Épp a kegyelem az, ami igazságtalan, meg nem érdemelt bánásmód! Ezért hát a hívő számára a predestináció kérdése nem szabad, hogy félelmet, vádat, felháborodást keltsen, csakis bizalmat az iránt a Mindenható iránt, aki szuverén döntéséből gyakorol kegyelmet. Ezt a kegyelmet a kereszten tette nyilvánvalóvá, minden kétséget eloszlatóvá. Ha netán vádként, vagy akár csak kérdésként fogalmazódik meg ajkadon a predestináció témája, akkor halld meg Isten bizonyságát, és nézz a keresztre, hogy végre bizonyosságra juss: Urunk legfőbb vágya, hogy Jézusért Rajtad is könyörüljön, mert részvéttel fordul minden teremtménye felé! (A részvéttel kapcsolatban ld. a fordításkísérletemet...)

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Nem látom okát, hogy ennyire redukáljuk a textust, és ne vegyük hozzá a nagyobb gondolatmenetből legalább a szűkebbet, és így a 14-18-at tekintsük textusnak — akkor is, ha a 15-16-ra koncentrálunk, legyen előttünk, milyen példát is vesz az apostol!

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:

Veresegyház—Gödöllő—Isaszeg, 2001. szeptember 2. (Szentháromság u. 12.)

Kezdőének:	40

Liturgia:	9

Főének:	328

Úrvacsora:	308

11

(Záróének:	433)

Lekció:	Mk 10,17-27.

Isten ‘kettős természete’	Rm 9,15-16.

Isten kizárólagos kormányzása

Hetek óta küszködünk azzal, nyűglődünk azon, mennyit is érnek cselekedeteink? Biztos nehéz falat, azért kerül elő többször egymásután, hogy az ismétlés is segítsen megérteni a választ: valójában semmit nem érnek tetteink! Hiába futunk, hiába akarunk, minden Isten jótetszésén, könyörületességén és irgalmán múlik! Első hallásra talán félelmetes ez, hiszen akkor minden Isten önkényétől függ… Azonban érdemes felfigyelni arra, hogy nem így szól: könyörülök, akin könyörülök, és könyörtelen vagyok, akivel könyörtelen vagyok. Nincs ellenpólus — csak irgalma jelentkezik mindkét tagmondatban! Nem azért, mert ne volna szükség esetén büntetés is, hanem mert ez jelzi Isten igazi lényét, legbensőbb viszonyulását teremtményeihez! Ezért mégsem rettegni való e kijelentés, hanem örömhír.

„A törvény lelki” (7,14.) — „Ha a törvény testi volna, eleget tehetnénk neki a cselekedetekkel is. Mivel azonban lelki, senki sem tehet neki eleget, hacsak nem fakad minden, amit teszel, szíved legmélyéből. Hanem ilyen szívet Isten Lelkén kívül senki sem adhat, egyedül ő teheti az embert a törvényhez hasonlatossá, hogy elvégzéséhez szívből kedvet nyerjen, és ezentúl ne félelemből, sem pedig kényszerűségből, egyedül szíve szabad akaratából cselekedjék.” (Luther: Előszók, 130. o.) Ezért is áll: nem a törekvőé, hanem egyedül a könyörülő Istené!

„A kilencedik, tizedik és tizenegyedik fejezet az isteni eleve elrendelésről tanít; ez adja eredetét annak, ki hisz és ki nem, ki szabadulhat meg bűneitől és ki nem; ezzel a megigazulásunk egészen kivétetik a kezünkből és egyedül Isten kezébe tétetik. Hanem erre igen nagy szükség is van. Mert olyan gyarlók s erőtlenek vagyunk, hogy ha rajtunk állna, bizonyosan egyetlen ember sem üdvözülhetne, mert az ördög mindannyiunkat legyőzne. De mert Isten rendelése bizonyosan beteljesedik és senki sem szegülhet ellene, velünk a reménység a bűn ellen.” (Luther: Előszók, 140. o.)

Isten igazságtalansága?

„Valóban úgy jön felénk a kegyelem, ahogyan szinte észrevétlenül kezünkbe nyomják a szórólapokat az aluljáróban? … Ilyen egyszerű lenne? Nem vész el a kegyelem egyedülállósága ebben a megközelítésben?” (LP: 2001/7-8., 309. o.) Nem lesz így egy ‘minden mindegy isten-bálványunk’, aki nem tetteink szerint, hanem önkényes döntése szerint jutalmaz vagy büntet — vagy akár bele se szól az embervilág folyásába? Nem lesz így Isten tette velünk igazságtalan? „Isten szuverén hatalmáról való prédikálás nem olyan ‘megnyerő és megnyugtató’ a hallgatóság számára. Ellenkező felfogásnál pedig egy ilyen üzenet nyilvánvalóan a mi saját szuverenitásunkat sértheti. De a hit és a bizalom ajándékával ez az ige megszólalhat elcsodálkoztató, elgondolkodtató és gyógyító evangéliumként.” (LP: 2001/7-8., 309. o.)

Predestinációról van tehát szó, de hogyan is kell ezt érteni? Kálvin kettős predestinációt alkotott többek között Rm 9-11. alapján — nemcsak más felekezetek szerint tévedett, hanem mai református körökben sem így képzelik el az eleve elrendelést. Azt viszont jelzi a vitatottság, hogy emberi értelemmel nehezen megemészthető a kérdés. Mégis, leginkább azt mondhatjuk: Istennél nem kettős, hanem egyszeres predestináció van: kiválaszt az üdvösségre, irgalomra! Azzal pedig nem szükséges foglalkozni, hogy ‘örök idők előtt’ tudja már, mi lesz velünk, és akkor hol a szabadság, stb. Egyszerűen be kell ismernünk, hogy az örökkévalóságot képtelenek vagyunk felfogni, így kár is emberi ésszel gyártott ellentmondásokat bogozgatni…

Egyet mindenképp meg kell tanulnunk mai igénkből, ill. a predestinációból: azt, hogy Isten — Isten. Nincs alánk, de még csak mellénk rendelve sem, hogy nekünk kellene, vagy bármi jogunk lenne felelősségre vonóan kérdezni. Kérdésünk csak az alázat csodálkozása lehet: hogy lehetséges, hogy minket, érdemteleneket, ilyen nagyra becsül, és üdvösségünket munkálja, megkönyörül?!? Ezért van az, hogy Pál most nem bonyolódik abba, hogy érvekkel alátámassza válaszát, és így hűvös fejjel, vaslogikával győzzön meg. Ehelyett csak tekintélyelvű, éles válasz csattan pár verssel textusunk után: „Ugyan ki vagy te ember, hogy perbe szállsz az Istennel? Mondhatja‑e alkotójának az alkotás: ‘Miért formáltál ilyenre?’ ” (20.)

Isten ‘kettős természete’

Ám Isten mégsem pusztán hatalmi szóval intézi el a kérdést. Mert tudja, hogy nyomorúságos kérdéseink kerülnek itt elő — életünk igazi mélységei, alapvető kínjai, gyötrődései, családtagjainkat féltő aggodalmunk. Pl.: hogyan is lehet, hogy keresztyén szülők gyermekei közül némelyek nem hisznek, megtagadják a szülők hitét? Testvérek közt egyik hisz, másik nem, holott elvileg ugyanazt a nevelést kapták? Titok, hogy „Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem.” (13b.) Titok, még ha ismerjük is a mondást: Istennek nincsenek unokái, csak gyermekei. Formailag félelmetes Isten mindenható szuverenitása. Tartalmilag azonban biztos oltalmat nyújtó: minden Urunk szerető kezében van! Még akkor is, ha a látszat mást mutat!

Hadd legyek itt személyes. Életem elég bonyolult kunkora vezetett odáig, hogy pl. a mai napon itt állhatok ezen a szószéken. Ez a kunkor tette lehetővé, hogy míg édesapám haldoklott és ápolni kellett, segítségül ott lehettem mellette Pécsett, nem pedig több száz km-re horgonyzott le munkám. Bár emberi szemmel egy orvosilag reménytelen agydaganatról csak szörnyűségek jutnak eszünkbe, hogy ez milyen rettenetes. És milyen igazságtalan: akik dohányoznak, sokszor egészségesek maradnak — aki soha életében nem dohányzott, rákos lesz… Mégis, furcsa módon azt kell mondjam: édesapámnak sokat használt a betegség, Isten temérdek ajándékkal halmozta el általa. Fontos: általa, nem pedig ellenére! Még a halálos kórban is felismerhette Urunk könyörülő irgalmát! Ezért igaz, hogy míg a forma rémisztő, kemény beszédet sugall, addig a mély tartalom vigasztalás, lágy simogatás.

„Kemény szó ez — mondja Luther — a büszkéknek és okosoknak, de édes és örömmel fogadott a szelídeknek s alázatosaknak, mert ők magukon kétségbe esnek. Éppen ezért fogadja el őket az Úr.” (Scholz László: Az evangélium Pál szerint, 76. o.)

Isten könyörületessége!

Érdemes felidéznünk, hogy a folytatásban hogyan is indokolja Pál Isten kizárólagos szuverenitását. Hiszen mindannyiunkban felvetődő kérdés: Ha Isten könyörületes, akkor hogyan lehetséges a világban rossz, bűn? Így szól: „Mert így szól az Írás a fáraóhoz: ‘Éppen arra rendeltelek, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és hogy hirdessék nevemet az egész földön.’ Ezért tehát akin akar, megkönyörül, akit pedig akar, megkeményít.” (17-18.) „Barth azt a meglepő gondolatot olvassa ki itt, hogy Isten az ítéletben is kegyelmes. Kegyelmét, hosszútűrését mutatja, amellyel vár. Mindig vár. Mi mindent elkövetett a fáraóért is, hogy megtérjen és éljen. Minél keményebb valaki, annál jobban ostromolja, annál többször ajánlja fel a kegyelmet, annál erősebben hívja. … A nagy titok éppen az, hogy mikor a hitetlen szabadon, felelősen, öntudatosan cselekszik, akkor is (leginkább akkor!) eszköz Annak kezében, Aki magáról mondja: ‘Könyörülök és ismét könyörülök, mindig újra könyörülök.’ Fáraó nélkül nincs páskabárány; Ézsau nélkül nincs Izrael; vagy zsinagóga — Kajafás és Annás — nélkül nincs kereszthalál; kereszthalál nélkül nincs feltámadott Úr. Az elvetés a megtartásért van. Ezért szenvedi el Isten a harag edényeit. Isten a bűnt így fordítja jóra.” (Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata II., 78. o.)

„A zsidók általában a bűnt, a szenvedést a bűn büntetésének tartják. De nemcsak annak! Hiszen éppen itt van a prófétáknak kiegészítő szolgálata, ami azután győz az Újszövetségben, hogy bár mindig benn van a bűn megérdemelt büntetése a szenvedésben, valójában annak van egy próbára tevő, tehát egy megtisztító, javunkat célzó, bennünket belülről megváltoztató aspektusa. És ez tipikus újszövetségi. Enélkül nem vagyunk keresztyének. A kettőt Mózes — nagyon érdekes — együtt látja, együtt fogalmazza meg: megsanyargatott és próbára tett.” (Balikó Zoltán: Isten iskolájában, 273. o.)

Könyörülete titka mindennél ékesebben szólal meg a kereszten. Az, ami a gonoszság véres diadalának tűnik, mégis a könyörületesség messzemenő megnyilvánulásának bizonyul! Így válik Urunk teste és vére az úrvacsora révén is Isten közénk lépő irgalmává, mely Isten szuverén döntése alapján hirdeti az evangéliumot: „Könyörülök, akin könyörülök, és irgalmazok, akinek irgalmazok.” (15.)

Ámen

Imádkozzunk!

Könyörületes Urunk! Ismét csak meg kell vallanunk: nincs mivel Eléd járulnunk, nincs, amit érdemként felmutathatnánk, nincs, amivel irgalmadat kiérdemelhetnénk, kieszközölhetnénk. Félelmetes belegondolni, hogy teljesen ki vagyunk szolgáltatva Neked. Mégis felemelő és vigasztaló megérteni, hogy porszem létünk ellenére Számodra mégis olyan fontosak, olyan kedvesek vagyunk szemedben, hogy nem igazságod szigorával közelítesz hozzánk, hanem irgalmaddal, megkönyörülve elesettségünkön, nyomorúságunkon.

Ámen

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Róm 9,14.

Isten nem igazságtalan, amikor különféle szerepeket ad, vagy különleges áldozatokat követel. Mint Teremtőnek, teljes joga van hozzá. Mindenkinek juttat elég kegyelmet, hogy feladatát teljesítse, és az üdvösséget elnyerje. De az ember megátalkodottságát is felhasználja saját erejének és dicsőségének kinyilvánítására. Az ilyen eseteket előre bevette világtervébe. A Szentírás más helyei alapján biztos, hogy az üdvösség és a kárhozat kérdésébe bevonja az ember szabadakaratú döntéseit, viszont teljesen tetszésétől függ, hogy ilyen vagy olyan kegyelmet ad‑e az embernek.

Róm 9,15.

Kiv 33,19.

Róm 9,17.

Kiv 9,16.

Róm 9,18.

Kiv 4,21. Az ember akkor válik megátalkodottá, ha visszautasítja a hitet vagy a kegyelmet. Isten nem oka a megátalkodásnak, de meghagyhatja az embert ilyen állapotban azáltal, hogy a visszautasított kegyelmet nem adja meg újra.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Róm 9,14

Ha Isten, e tanítás szerint, ökéntes kegyelemből, nem tekintve külső viszonyokra, intézi hivását, vajjon nem tesz‑e ez által igazságtalanúl?

Róm 9,14

ilyet csak gondolni is. E tanítást már Mózes törvénye is magában foglalja. E szerint minden az Isten szabad akaratától függ; Isten támaszt jót, támaszt (s egy ideig állani hagy) roszat is, és így minden az Isten akaratába foglalva tűnik fel. (15–18. v.).

Róm 9,16

Istennek Mózeshez intézett mondásából azt következteti az apostol: hogy csupán emberi erőfeszítés elégtelen arra, hogy valaki méltó és így jogosított legyen Isten szeretetét megnyerni. Ezzel azonban nem mondatik az, hogy az ember tevékeny hozzájárulása nem kivántatik, sőt inkább azt mondja más helyen az apostol és az írás, hogy az ember akaratának oda kell járúlnia, ha kegyelmet akar nyerni, és hogy az ő nem akarása a megkegyelmezést akadályozza (Kor. I. 9,24. Zsid. 12,1. Filipp. 3,14. Máté 23,37. Ján. 5,40. Jerem. 3,12.). Az apostol itt hallgat erről, hogy Isten önkéntes kegyelmét, mely minden jóakaratot megelőz, annál inkább kitűntesse.

Róm 9,17

Mennyire függ minden az Isten akaratától, látjuk azon igékből melyeket Isten Fáraóra vonatkozólag mondott (Móz. II. 9,16.), ki, daczára az Isten parancsának és az ellenszegűlésért rámért büntetésnek, még sem akarta az izraelitákat elereszteni.

Róm 9,17

E kifejezésnek a megátalkodás felel meg a következő versben, s e szerint értelme ez: Épen azért hagytalak megátalkodni, vagy tettelek megátalkodottá. A mit Isten csupán megenged, többször fordúl úgy elő az írásban, mintha ő cselekedte volna (Móz. II. 7,3. 9,12. 10,20.27.) Hogy Isten tulajdonképen a roszat nem cselekszi, magától értetik, az ő végtelenűl szent valójánál fogva.

Róm 9,17

Értelme ez: Mivel akartam, hogy megátalkodásod által az én hatalmam minden emberek előtt hirdettessék, azért engedtem meg azt, vagy bocsátottam rád. – Igy tehát a rosz, Isten akaratától, bár nem rendelő, hanem megengedő akaratától függ. Isten a roszat ereszti, mivel az ember szabad akaratán nem kivánhat erőszakot tenni, a nélkül, hogy magát az embert meg ne semmisítse. De mindenhatóságánál fogva azt eszközli, hogy annak akarata ellenére is, ki a roszat cselekszi, saját dicsőségét és az egész emberiség javát előmozdítja. Ne feledjük e mellett, hogy mit az ő mindenhatósága jóra fordít, azt az ő szentsége nem tűrheti, és igazsága megbünteti.

Róm 9,18

Igy tehát a kegyelem és megátalkodás az ő akaratától függ. Lásd az előbbi jegyzetet.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Róm. 9,14–29. Isten kegyelmének szabadsága.

Finnyás emberi erkölcsi megítélés találhat kivetnivalót abban, ahogyan Isten, Pál előző szavaiból kivehetően cselekszik. Ezzel a vélekedéssel Pál nem olyan értelemben száll vitába, hogy Isten szuverén cselekvésének most mégis igyekszik valamilyen megokolását adni. Csak arra mutat rá, hogy az üdvözítés történetében Isten mindig így cselekedett; majd kiveszi az ember ítéletének érvénye alól Isten cselekvésének módját, azzal a jogos megokolással, hogy a teremtő és teremtménye között ilyen, emberi meggondolásokból kiinduló ‘párbeszédnek’ nincsen helye, Isten és cselekvése nem mérhető emberi mértékkel.

Aki Istent szuverén cselekvése miatt igazságtalansággal próbálja vádolni, az erre alkalmatlan emberi kategóriákat alkalmaz Isten cselekvésének megítélésére (14–15). Ember és ember egymáshoz való viszonyában az igazság két felet egyformán kötelező viszony. Bármelyik fél szánja el magát ‘önhatalmú’ lépésre, vét az igazság ellen, igazságtalanná lesz. Isten és ember viszonyára ez nem áll. A Mózesnek adott kijelentés világossá teszi, hogy Isten igazsága az Ő számon nem kérhető, szabad döntésében van. Ha mélyebben akarunk beletekinteni akaratába, akkor két szó jelzi az utat: irgalmassága és könyörülete. Ez azt is világossá teszi, hogy az ember már csak azért sem tárgyalhat egyenrangú félként Istennel, mert helyzeténél fogva rá van utalva irgalmára és könyörületére.

Irgalmasságának indítékait egyedül Isten ismeri: az ember számára nincs helye további kérdezősködésnek (16–18). Az ószövetségi idézetet magyarázza saját szavaival Pál: ahol Isten a maga akaratának szerez érvényt, ott ennek egyetlen alapja az Ő irgalma. Emberi akaratnak vagy igyekezetnek nincsen ebbe beleszólása. Ezzel az embernek két irányban is számolnia kell. Mózes Isten irgalmának pozitív példája, részese ennek az irgalomnak. A fáraó a negatív példa: Istennek arra is megvan a szabadsága, hogy intő példává tegyen valakit a történelemben, annak szemléltetésére, hogy mi a sorsa annak, aki az ő hatalmának ellene szegül. Mindez riasztó annak, aki nem tudja, hogy Isten nevének dicsősége teremtményeinek legfőbb javával van összekötve. De aki ezzel a bizalommal hallgatja Istennek teljesen szabad végzéséről adott kinyilatkoztatását, annak ez a legbiztatóbb üzenet.

Isten akaratának szabadsága azonban nem menti fel az embert felelőssége alól, mert teremtő és teremtménye nem egyenrangú felekként állnak szemben egymással (19–24). Az említett finnyás emberi megítélés vitathatná el Istentől azt a jogot, hogy haragja az ellen az ember ellen forduljon, aki fellázadt ellene: vajon nem Isten‑e a felelős azért, hogy az elvetett, ki nem választott ember erre a döntésre jutott? Ha akarata annyira abszolút érvényű, akkor az ember nyilván tehetetlen vele szemben. A válasz egyelőre csak arra utal, hogy az ember Istentől olyan formában függ, mint az alkotás alkotójától. Az alkotónak jogában áll alkotását olyan céllal megalkotni, amilyennel jónak látja: az alkotásnak nincsen semmi alapja arra, hogy így kapott rendeltetése ellen rugódozzék. Mondanunk sem kell, hogy ez az álláspont a teremtménynek a Teremtő iránti föltétlen személyes bizalma nélkül valóban kegyetlen és képtelen: az éles megfogalmazás hitünk próbája. A teljes bizalom jegyében viszont érthetővé és elfogadhatóvá válik az, hogy Isten dicsőségének szemléltetését szolgálják irgalmának tárgyai (skeuos éppen ebben a tág értelemben szerepel itt), éppen úgy, mint sötét háttérként azok, akiken haragvó ítéletét hajtja végre. Ki nem mondva ott van a gondolat mögött az a tény is, hogy a ‘harag edényein’ semmiféle méltánytalanság nem esik, mert Isten szuverén akaratával egyidejűleg, de éppen nem ez iránti engedelmességből, hanem saját döntésük alapján választják az Istennel való ellenségeskedés útját.

A Szentírásból vett bizonyítékok teszik világossá, hogy Isten irgalmassága mindig a nem-létből hív a létbe, és ahol az emberi lehetőségek bőségben vannak, ott ezek félretételével végzi el üdvözítő akaratát (25–29). Hós 2:25 próféciája Izráelnek szól, de Pál joggal alkalmazza egyetemes érvényű üzenetként: Isten munkája mindig teremtő munka, nincsen szüksége előzményekre, ezért a nem-népből teremt népet, az elvetetteket választja ki, abban az értelemben is, hogy a ‘beérkezetteknek’ át kell menniük a kiesés állapotán, hogy visszataláljanak az Istennel való közösségbe. Ézs 10:22k. Izráel hamis önbizalmát töri le ebben az értelemben. Ha fiainak nagy számában bizakodik, akkor át kell mennie a legkeservesebb próbán. A sokból elenyészően, emberileg reménytelenül kevés marad, és ez a maradék most már minden emberi számítás megcsúfolásával jut el Isten üdvözítésére. Az embernek mindig azzal kell számolnia Isten cselekvése közben, hogy Isten tökéletesen és halogatás nélkül intézi a dolgát: igéjét és ennek megfelelő cselekvését (logos, héb. dábár). Ézs 1:9 mutatja meg ‘az üdvtörténeti redukció elvének’ a pozitív oldalát: az emberi számítás ugyan szégyent vall, de a še’ár jášúb ígérete Sodoma és Gomorra ítéletes pusztulásától menti meg Isten népét.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„1. A SZÍVFÁJDÍTÓ KÉRDÉS (9,1—10,3)

A zsidók Pált hitehagyottnak, árulónak tartották. A pogányok benne látták a legnagyobb antiszemitát. És Pál magát ízig-vérig zsidónak érezte. Zsidó volt, és a Krisztusé volt. Mind a két odatartozása egymást erősítve tette égővé benne azt a vágyat: Vajha minden testvére a Krisztusé lenne, mert az izraelitaság akkor lesz teljes, akkor tölti be isteni rendeltetését, ha a Krisztusé lesz. Mert az Izraelnek adott ajándékok — ez teszi az izraelitaságot — , a fiúság, a dicsőség, a törvényadás, az istentisztelet, az ígéretek, az atyák mind Krisztusban éri el célját, tölti be rendeltetését, aminek bizonysága és kezessége az, hogy maga Krisztus test szerint zsidó volt, Ő a zsidóknak megígért Messiás — , de ő a mindenek felett áldandó Fiú Isten is. Az egyház és Izrael egyképp a fiúságból él, amely Jézus Krisztusban adatott; az egyházban és Izraelben ott lakozik a jelenvaló Isten, mind a kettő az élő Isten jelenlétének hordozója és őrizője. Izrael és az Egyház egyképpen képe a szövetségnek, amit Isten az övéivel kötött. Mind a kettőnek közös kiváltsága, hogy Isten maga tanította meg, hogyan tisztelje Őt, s mint az igazi istentiszteletnek hordozója, ő tanít és tesz bizonyságot Istenről és Jézus Krisztusról. Mind a kettő Törvényből él: Isten tételes üdvakaratának ismeretéből, és mindkettőnek adattak az ígéretek arról, hogy én Istenök leszek és ők az én népem lesznek; mindkettő egy üdvtörténelemnek két fázisa. És azért egy és közös birtoka mindez a kettőnek, mert Izrael és az Egyház nem kettő, hanem egy, s ha kettőnek, vagy ellenmondónak látszanak is, annak valami külső ok a magyarázata.

Megmondja mi ez az ok. Különböztet testi és lelki Izrael között. ‘Nem mindnyájan fiak, akik Ábrahám magvából valók.’ Ezzel Pál különböztetett a külső, testi zsidóság és a kiválasztásban elhívott, lelki zsidóság, az Isten egy gyülekezete között. A lelki Izraelhez való tartozás nem a születés, a körülmetélés, az Izraelhez való külső tartozás, hanem felülről jövő kikutathatatlan kegyelmi tényen alapszik: a Jézus Krisztusban való elválasztáson. Ezt igazolja az Ábrahám története. Ábrahámnak volt fia Hágártól, Keturától, ezek csak testi fiak voltak. Sárától való fia volt a kiválasztott, az eleveelrendelt, az ígéret gyermeke. Még élesebben mutatja ezt az Izsák példája. Izsáknak ugyanattól az asszonytól két fia született. Ikrek voltak. Fekvés szerint Ézsau lett volna az elsőszülött. De megmondatott: a nagyobbik szolgál a kisebbnek. (Ezt az apostol egy Malakiásból vett idézettel is bizonyítja, ami szó szerint ugyanazt mondja, az összefüggés is azt akarja kifejezni, hogy más volt a sorsa Edomnak, mint Izraelnek; Isten Ézsau örökségét engedte beleveszni a pogányságba, Jákób örökségét, Izraelt, azonban megtartotta magának.) Íme itt van ez a két gyerek. Mielőtt megszülettek volna, mielőtt jót vagy rosszat tehettek volna, Isten eleveelrendelése alapján eldőlt a sorsuk, egyik kiválasztatott, a másik elvettetett. Izraellé nem test, hanem kiválasztás tesz. Itt Izsák typus, képe a kiválasztás alapján, hit által kegyelemből született lelki Izraelnek, az egyháznak. Pál érezteti: az igazi Izrael az egyház, az igazi egyház a lelki Izrael. A lelki Izrael az egyházba vitetik át, az egyház a lelki Izraelbe vétetik fel.

Mindez nyilvánvalóvá teszi az Isten szuverénitásának legelső attributumát: a szabadságot. A kegyelmi kiválasztásban Istent nem köti senki. Mikor Isten kijelentette magát a Hóreb hegyén Mózesnek, azt mondta; én vagyok a Vagyok, az abszolút szabad személyes létező, s mikor Mózes tovább kérdezősködött; ‘Mutasd meg a Te dicsőségedet!’ — így fejtette meg önmagát: ‘Könyörülök akin könyörülök …’ — ‘Tehát sem nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené’ — zárja le a gondolatsort Pál.

Most felvetődik a második kérdés: Nem igazságtalan‑e Isten, mikor így cselekszik (9,18—29). Ezt a gondolatot Pál a leghatározottabban visszautasítja. Nincs sehol semmi mérték, amivel az ember Isten igazságát megmérhetné, s afölött ítéletet mondhatna. Ez azt jelentené, hogy az Isten és ember közötti viszony bizonyos alapelvek szerint áll fenn, amelyeknek mindketten engedelmeskedni kötelesek. Jelentené továbbá, hogy az ember bírói székbe ülve, a két félt maga elé idézve, ítéletet mond, hogy — jelen esetben — Isten miképpen tartja és alakítja ezt a viszonyt. Ez képtelenség, sőt istentelenség. Pál nem bölcselkedik, tényeket hoz fel. Ezen könyörül, amazon nem. ‘Akin akar könyörül, akit pedig akar, megkeményít.’ Mind a kettőben az Ő dicsősége jelenik meg: megmutatja benne hatalmát, hogy hirdessék az ő nevét az egész Földön. Itt az Írás a kettős eleveelrendelést, a kiválasztást és az elvetést tanítja. Ezt értelmezi Barth úgy, hogy Isten nem egyszer hozott egy dekretumot, kiválasztást és elvetést, s aztán, az időben végrehajtotta, hanem úgy, hogy Isten a Jézus Krisztusban szakadatlanul és folyamatosan választ ki, sodor be, s ezeken kegyelmét megmutatja, s hogy ezt tehesse, benne szakadatlanul különít el, mellőz, állít félre olyanokat, akiken igazságát és ítéletét jelenti ki. Ha nem volna ítélet, nem volna kegyelem; Isten üdvakarata nem lenne élő folyamat, hanem egyetlen vezényszó, amely két táborra osztaná az embereket: bárányokra és kecskékre. Isten azért vet el, hogy kegyelmezzen. Barth azt a meglepő gondolatot olvassa ki itt, hogy Isten az ítéletben is kegyelmes. Kegyelmét, hosszútűrése mutatja, amellyel vár. Mindig vár. Mi mindent, elkövetett a fáraóért is, hogy megtérjen és éljen. Minél keményebb valaki, annál jobban ostromolja, annál többször ajánlja fel a kegyelmet, annál erősebben hívja. Ez a hosszútűrése a) a harag edényeivel szemben a végsőkig fokozza a megtérés lehetőségét azok számára, akik kívülről elvetetteknek látszanak, belülről azonban hivatalosak, csak nem tudja senki; b) azután az elvetett ember és a világ előtt dokumentálni akarja a hívás ismételt megtörténtét és a mentség, az ürügy kirekesztését, az ítélet igazságát; c) végül maga is időt akar nyerni, hogy az irgalom edényeit elkészítse és megtöltse. Istennek az elhívottak megváltásához szüksége van az elvetettek megkeményedésére, hiszen enélkül kereszthalál sem volna. A nagy titok éppen az, hogy mikor a hitetlen szabadon, felelősen, öntudatosan cselekszik, akkor is (leginkább akkor!) eszköz Annak a kezében, Aki magáról azt mondta: ‘Könyörülök és ismét könyörülök, mindig újra könyörülök.’ Fáraó nélkül nincs páskabárány; Ézsau nélkül nincs Izrael; vagy zsinagóga — Kajafás és Annás — nélkül nincs kereszthalál; kereszthalál nélkül nincs feltámadott Úr. Az elvetés a megtartásért van. Ezért szenvedi el Isten a harag edényeit. Isten a bűnt így fordítja jóra.

Mindezt Izrael története mutatja legtisztábban. Azért, hogy legyen ‘lelki Izrael’, egyház, a következő dolgokra volt szükség: a) testi Izraelre, b) ígéretekre a testi Izraelben a lelki Izrael felől; Messiásra, mint ígéretre, c) a Messiás megjelenésére a názáreti Jézusban, d) a testi Izrael elveti Jézust, e) Jézus elszenvedi a halált és feltámad, f) a testi Izraelből kihívja és átviszi a lelki Izraelbe az elhívottakat, a megmaradó testi Izrael zsinagógává romlik, olyan Izraellé, amelyből kivétetett az ígéret és lélek; g) a lelki Izraelből a testi Izraelen kívülieket is hit által befogadja. Most az apostol a bibliából mutatja be, miként ítéli meg és veti el Isten Izraelt, a testi Izraelt, a harag edényét, hogy a benne rejlő ígéretmagot, a drága maradékot, az irgalom edényeit, az Ő igazi népét, a lelki Izraelt, a maroknyi Jákóbot megtartsa.

Összefoglalja az eddigieket ebben: Izrael, a testi, az elvetett Izrael cselekedetben akart megigazulni, a maga erejéből és érdeméből vélt joga alapján. Akik azonban hittel elfogadták Isten könyörülő irgalmát, Izraelen belül és kívül, ezek megigazultak kegyelemből, hit által. A testi Izrael pedig, amely elvetette Krisztust, elvettetett. Mindaz, ami Izraelből ígéret és mag (a fiúság, a szövetségek, a törvényadás, az istentiszteletek), átjött a lelki Izraelbe, mint ahogy a megfeszített názáreti Jézusból a Krisztus lett s a Krisztus testévé dicsőült egyház.

Mi a bűne Izraelnek? Az, hogy az üdvösséget nem a Krisztusban kereste, nem hit által akarta elvenni. A Törvényt választotta és a cselekedeteket, s a Törvény halált mond.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„c. A fáraó (9:14-18)

9:14-18. Mit mondjunk tehát (vö. 4:1; 6:1; 8:31), teszi fel Pál azt a kérdést, amely nyilvánvalóan felmerült olvasóiban is: Igazságtalan az Isten, mert Izsákot Izmael fölé, Jákóbot pedig Ézsau fölé helyezte? A görög (mé) tagadószó kérdéssel együtt tagadó választ vár. Pál szokása szerint hangsúlyosan válaszol: Szó sincs róla! (mé genoito; vö. megjegyzések a 3:4-nél) Az ilyen esetekben nem az igazságosság a kérdés, hanem a szuverén döntés, melyet Isten Mózesnek mondott (2Móz 33:19), Pál által idézett szava is jelez. Mint szuverén Istennek, joga van könyörületet tanúsítani bárki iránt, akit erre kiválaszt. Sőt, valójában semmi sem kötelezi őt arra, hogy bárkin is megkönyörüljön. Ezért tehát irgalmának tapasztalása nem azé, aki akarja (nem az ember vágyaitól függ), és nem is azé, aki fut (vagyis aki törekszik erre). Senki sem érdemli meg irgalmát és nem is szolgálhat rá.

Ezután Pál apostol előadja harmadik példáját, a kivonuláskor uralkodó egyiptomi fáraó személyében. Isten ezt mondta neki Mózes által: Éppen arra rendeltelek (ezért hoztalak fel a történelem színpadára), hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és hogy hirdessék nevemet az egész földön (vö. 2Móz 9:16). Isten hatalma közismertté vált (vö. Róm 9:22) azáltal, hogy megszabadította a hébereket a fáraó kezéből. Más nemzetek is meghallották ezt, és megdöbbentek (2Móz 15:14-16; Józs 2:10-11; 9:9; 1Sám 4:8). Lényeges, hogy Pál így vezette be az idézetet: Mert így szól az Írás, mivel ezzel Isten szavát és a Szentírás szavait egyenértékűnek nevezte. Pál levonja a következtetést: Isten, akin akar, megkönyörül, akit pedig akar, megkeményít (‘makaccsá tesz’; vö. 2Móz 4:21; 7:3; 9:12; 10:27;14:4, 8; vö. 14:17). Isten döntése miatt a fáraó megkeményítette a szívét (2Móz 7:13-14, 22; 8:15, 19, 32; 9:7, 34-35). Mindez azt mutatja, hogy Isten szuverén módon választ és dolgozik, de mégsem önkényesen. Ennek ellenére a fáraó felelős volt tetteiért.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„9,14 Az apostol helyesen látta előre, hogy a szuverén kiválasztásnak ez a tana mindenféle ellenvetést támaszt majd. Az emberek Istent igazságtalansággal fogják vádolni. Azt fogják mondani, hogy ha némelyeket kiválaszt, akkor ezáltal szükségszerűen elítéli a többit. Úgy érvelnek, hogy ha Isten mindent eleve elhatározott, akkor senki sem tehet semmit, és Isten igazságtalanul ítél el embereket.

Pál kereken tagadja Isten igazságtalanságának lehetőségét. Ahelyett, hogy enyhítené Isten szuverenitását azért, hogy azt elfogadhatóbbá tegye, folytatja a témát, hogy újra kifejtse még erőteljesebben és vita nélkül.

9,15 Először Isten Mózeshez intézett szavát idézi: „Könyörülök azon, akin könyörülök, és kegyelmezek annak, akinek kegyelmezek.” (lásd 2Móz 33,19) Ki mondhatja azt, hogy a Magasságosnak, a menny és föld Urának nincs joga, hogy kegyelmet és könyörületet mutasson?

Minden embert saját bűne és hitetlensége ítél el. Ha magukra maradnak, valamennyien elvesznek. A valódi evangéliumi hívást minden népre kiterjesztette Isten, és az elítélt emberek közül némelyeket kiválasztott kegyelmének céljaira. Ez azonban nem önkényes kiválasztás, mások ítéletére. Ők már ítélet alatt vannak, mert egész életükben vétkeztek, és visszautasították az evangéliumot. Azok, akiket kiválasztott, hálát adhatnak Isten kegyelméért. Azok, akik elvesznek, senki mást nem vádolhatnak, csak önmagukat.

9,16 A következtetés tehát az, hogy az emberek vagy nemzetek végső sorsa nem saját akaraterejükön vagy erőfeszítésükön múlik, hanem Isten kegyelmén. Amikor Pál azt mondja, hogy nem azé, aki akarja, nem úgy érti, hogy az illető akaratának nincs szerepe a megváltásban. Az evangéliumi hívás világosan az ember akaratát veszi célba, ahogyan a Jel 22,17 bizonyítja: ‘…aki akarja, vegye az élet vizét ingyen.’ Jézus Krisztus úgy jellemzi a hitetlen zsidókat, mint akik nem akarnak Őhozzá jönni (Jn 5,40). Amikor Pál azt mondja, hogy ‘sem nem azé, aki fut’, nem tagadja, hogy igyekeznünk kell bemenni a szoros kapun (Lk 13, 24). Szükség van bizonyos mértékű szellemi őszinteségre és hajlandóságra, de az ember akarata és az ember futása nem elsődleges, meghatározó tényező: a megváltás az Úrtól van.

Morgan mondja a következőket:

Nem a részünkről megnyilvánuló akarat, nem saját futásunk biztosíthatja a megváltást, amelyre szükségünk van. Nem tesz képessé bennünket, hogy belépjünk azokba az áldásokba, amelyeket biztosít… Magunktól akarni sem tudjuk a megváltást, és nem is tehetünk erőfeszítéseket annak érdekében. Az ember megváltására minden Istenben kezdődik el.

9,17 Isten szuverenitása nemcsak abban látható, hogy némelyeknek kegyelmet mutat, hanem abban is, hogy másokat megkeményít. A fáraó jó példa erre.

Nincs utalás arra, hogy az egyiptomi uralkodó születésétől fogva pusztulásra volt szánva. A következő történt: felnőtt életében gonosznak, kegyetlennek és különösen konoknak bizonyult. A legkomolyabb figyelmeztetések ellenére megkeményítette a szívét. Isten azonnal elpusztíthatta volna, de nem tette. Ehelyett életben tartotta azért, hogy megmutassa hatalmát benne, és rajta keresztül Isten neve világszerte ismeretes legyen.

9,18 A fáraó ismételten megkeményítette saját szívét, és minden ilyen alkalom után Isten is megkeményítette a fáraó szívét büntetésül. Ugyanaz a nap, amely megolvasztja a jeget, megkeményíti az agyagot. Ugyanaz a nap, amely kifehéríti a ruhát, lebarnítja a bőrt. Ugyanaz az Isten, aki könyörül a megtört szívűn, megkeményíti azt, aki nem bánja meg a bűnét. Az elutasított kegyelem megtagadott kegyelem. Istennek joga van kegyelmet mutatni bárki iránt, ha akarja, és megkeményíteni bárkit, akit akar. De mivel ő Isten, sohasem cselekszik igazságtalanul.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„97 14-24. Mózes és a fáraó példája szintén Istennek a választáshoz való szuverén jogát tükrözi. 14. igazságtalan az Isten?: Talán úgy tűnik, Isten adikia‑t követ el, amikor az egyik testvért választja a másikkal szemben – vagy amikor pogányokat választ népéül azok után, hogy a zsidók századokon át szolgálták. 15. így szól Mózeshez: Pál Kiv 33,19-et idézi, Jahve válaszát Mózesnek az aranyborjú-incidens után. Ilyen hűtlenség után Jahve még mindig képes volt kinyilvánítani kegyelmét, Izraelt, mint választott eszközét kegyelve. Izraelen keresztül továbbra is ismertté tette akaratát az emberiség előtt. Ezt a verset a 9,18-ban magyarázza meg. 16. a könyörülő Istené: Pál abból a tényből vonja le következtetését, hogy csak Isten ‘könyörületét’ említi az idézett ósz‑i szöveg. E nélkül minden emberi igyekezet hiábavaló. Azt azonban nem mondja Pál, hogy ha adott Isten segítő kegyelme, az ilyen igyekezet haszontalan; sőt máshol szükségességét hangsúlyozza. Inkább a miatt a speciális probléma miatt emeli ki Isten kegyelmét, amivel foglalkozik. 17. így szól az Írás a fáraóhoz: Míg Izrael transzcendens Istene Mózeshez közvetlenül szólt, a pogányokhoz csak közvetett módon, az Íráson keresztül szól. hogy megmutassam rajtad hatalmamat: Ld. Kiv 9,16-ot, különösen a LXX-ban. A fáraó így eszközzé vált Isten tervében, ahogyan Mózes is az volt. Maga a makacssága volt az az eszköz, amelyet Isten felhasznált Izrael megszabadítására. Végső soron a keményszívű fáraó járult hozzá ahhoz, hogy Isten neve a világban hirdettessék. 18. megkeményít: Az ÓSz a fáraó szívének megkeményedését időnként Istennek tulajdonítja (Kiv 4,21; 7,3; 9,12), máskor magának a fáraónak (Kiv 7,14; 8,15.19.32). Az, hogy Isten ‘megkeményíti’ a szívet, protologikus kifejezése annak, ahogyan Isten reagál az ellene szegülő szívós emberi makacsságra; egy olyan helyzet megpecsételése, amelyet nem ő idézett elő. Nem valami önkényes, s nem is megtervezett isteni döntés; az ÓSz így fejezi ki azt, ahogyan Isten tudomásul vesz egy helyzetet, amely egy olyan teremtménytől ered, aki elutasítja az isteni hívást. Ugyanakkor megvilágítja, Isten mennyire kezében tartja az emberi történelmet. Az Egyiptomból való kivonulás az üdvtörténet egy mozzanata volt, és a fáraó, aki ellenszegült Izrael elmenetelének, olyan szereplő volt, aki előkészítette a terepet az események isteni irányításához. Ld. még E. Brandenburger: ZTK 82 (1985) 1-47.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„A KIVÁLASZTÁS SZABADSÁGA ISTENÉ

Róm 9,14-21

Téved, aki úgy értelmezi Pál megnyilatkozásra késztető kérdését, hogy hallgass! Valamit mondanunk kell válaszul! Az sem elegendő, ha nem mondok semmit, vagy véleményemet megtartom magamnak. A ‘szó sincs róla’ itt azt jelenti, hogy igenis, az Isten nem igazságtalan. Eleve elrendelő döntése hozza magával azt, hogy nem minden esetben fogható fel ítéletnek, ha az embert megfenyíti, mert kiválasztása megelőzött bármiféle jó vagy gonosz cselekedetet (11 k). Iránymutató ebben a Mózesnek adott kijelentés, mely szerint szabad kegyelme döntött arról, hogy kin fog könyörülni. Ezért tehát nem az akarnokoké, a törtetőké a kegyelem, azaz nem sajátíthatjuk ki magunknak, mert mindenestől Isten rendelkezik vele. Ellenvetésként mondhatjuk, hogy Jákób is akarta és meg nem engedett eszközökkel sikerült is megkaparintania az elsőszülöttségi áldást. Erre a válasz az, hogy egyáltalán azért járt mindig az eszében, s azért tehette meg, mert Isten erre már eleve kiválasztotta és szavával folyamatosan elhívásához igazította, s végül áttörésszerűen mássá is tette (1Móz 32,23kk) őt. A fáraóhoz hiába beszélt, ami Isten népe számára (szent) Írás, az neki üres beszéd volt, mert csak a dadogó Mózest és a senki Áront látta maga előtt. — Már ez is csak gyarló kísérlet részünkről, hogy a megmagyarázhatatlant magyarázzuk, holott Istent senki sem vonhatja felelősségre és nincs Ő rászorulva, hogy mi igazoljuk Őt. Nekünk viszont értenünk engedi isteni döntését a fáraó felől, aki arra rendeltetett, hogy megmutassa rajta hatalmát, s akaratlanul is eszközzé legyen avégből, hogy Isten neve hirdettessék az egész földön, ahogy hirdettetik ma is Izráel akkori szabadítása kapcsán, pl. a Tízparancsolat legelején. A fáraó ezzel már el is kárhozott? Nem ide illő a kérdés. Az üdvözítés történetében osztatott ki rá az a szerep, hogy megkeményíttetett. Istenen pedig nem kérhető számon e végzése; örök akaratán áll vagy esik, hogy kin könyörül meg, s kit keményít meg.

Ha így állnak a dolgok, akkor mi jogon vonhat felelősségre engem? Isten szabad, s általunk nem felülbírálható kegyelmi döntéséből következik a feszültségekkel telített, kettősen egy igazság, hogy tetteinkért mégsem Ő a felelős, hanem mindenestől mi. Ember! Légy tisztában helyzeteddel, mert nem vághatod a szemébe, hogy miért formáltál engem ilyenre. Az alkotónak hatalma és joga van arra, hogy ugyanazon agyagból készítsen díszes avagy közönséges edényt. Az üdvözítés rendjében minden tényezőnek eszközi szerepe és jelentősége van. Az emberi méltóság ráadása, hogy ezt érteni képes. Ha pedig ellene áll, tudatosan teszi, azaz nem tudata kikapcsolásával, ezért tehát felelősségre vonható. — A kegyelemben részesülőnek ugyanakkor az a bizonyossága, hogy az üdvösséges ajándékok és a szükséges dolgok ingyen és érdemtelenül hullottak az ölébe, s ámulva, de felforrósodott szívvel áldja Istent érte, s vonhatja le I. Rákóczi György fejedelem innen vett hitvallásával a következtetést: ‘Nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené!’, ti. a hatalom és a dicsőség, s ezért illeti Őt életünk istendicsőítése mindenkor!”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„Isten szuverenitása. Izráelnek az üdvtörténet kezdetén az Úr már megmutatta, hogy nem köti magát a vérszerinti leszármazáshoz. Nézzük például Ábrahám gyermekeit. Gondoljunk azokra a népekre, amelyek mind Ábrahámtól származtatják magukat. Az Úr szabad akaratából és jótetszéséből mégis Izsákot választotta ki arra, hogy a messiási ígéret hordozója legyen. Izsák sátraiban megint Isten szabad választása a meghatározó: Ézsau, a nagyobbik szolgálni fog a kisebbiknek, azaz Jákóbnak, mert »Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem« (9:13; Mal 1:2-3).

Isten valóra váltja ígéreteit, de ezt saját kedvéért teszi, mert ő egyszerűen így dönt. Nem ad helyet a »vérrel és a földdel« való dicsekedésnek. Pál azt a tanulságot vonja le olvasói számára, hogy az Úr akaratának a zsidók esetében is diadalmaskodnia kell. Ő továbbra is a kiválasztás Istene, olyan Isten, akinek a szemében nem a fizikai leszármazás a döntő tényező.

Ellenvetés: Nem igazságtalan‑e ez? Válasz: Ellenezte‑e Izráel, mikor Isten megkeményítette a fáraó szívét? Egyáltalán nem! Egész Izráel hálásan emlékezik a kivonulásra, mert Isten igazságossága és irgalma mutatkozott meg benne. Akkor hát nincs joga Izráelnek panaszt tenni, mikor a szuverén Isten ugyanezzel a módszerrel élve úgy dönt, hogy megkeményíti Izráelt, amely messiás ellenes »Egyiptommá« lett.

Ellenvetés: Mi hát akkor a panasz Izráellel kapcsolatban? Ha Isten szándéka megingathatatlan, miért inti mégis Izráelt? Válasz: a fazekas azt csinál az agyaggal, ami neki tetszik. Az Úrnak joga van a kiválasztáshoz, hogy némelyeket a harag, másokat az irgalom eszközeivé tegyen.”

(W. E. Vine: A rómaiakhoz írt levél. Evangéliumi Kiadó):

„AZ ÓSZÖVETSÉG MEGÁLLAPÍTJA ISTEN SZUVERENITÁSÁT ÉS MEGERŐSÍTI IGAZSÁGOSSÁGÁT (14-18. v.)

Bevezetés

Az érvelés eddig megalapozta Isten szuverén jogait, hogy az evangélium kiváltságait bárkivel szemben, és a kívánt feltételekkel gyakorolja, a természeti viszonyokat és az emberi érdemet kiküszöbölve. Ennek megfelelően nem vitatható Istennek az a döntése, hogy elveti őket és felajánlja az üdvösséget a pogányoknak, miután a zsidók elutasították az evangéliumot. A zsidó ennek ellene vetheti, hogy a zsidó és pogány között különbséget nem tenni érdem vagy érdemtelenség szempontjából összeegyeztethetetlen lenne az isteni igazságossággal. Erre Pál válasza az, hogy Isten szuverenitását ezekben a dolgokban az Ószövetség (1) megállapította és (2) bemutatta.

14. vers. Mit mondunk tehát: Vajon nem igazságtalanság‑é ez az Istentől? Távol legyen! — Vagyis egyik kiválasztása és a másik elvetése.

15. vers. Mert Mózesnek ezt mondja: — Ez magában foglalja annak feltételezését, hogy a Szentírás Isten Igéje, ami olyan feltételezés, amelyet olvasói hasonlóképpen biztosnak vettek. A ‘Mózesnek’ szón hangsúly van és Mózes említése különösképpen hatni fog a zsidókra.

Könyörülök azon, akin könyörülök és kegyelmezek annak, akinek kegyelmezek. — Ezt mondta Mózesnek válaszul, amikor közbenjárt Izráelért, miután Isten megtagadta, hogy velük menjen az ígéret földjére az aranyborjú imádásával elkövetett bűnük miatt. Az idézet a Szeptuagintából való. A következtetés az, hogy mivel Isten irgalmat mutatott Izráel iránt a megkötött szövetség ilyen nyilvánvaló megtörése után, bizonyára irgalmat mutat a pogányok iránt is, akik nem voltak vétkesek ilyen cselekedetben. De az isteni irgalom és szuverenitás nélkül egyikük sem lehetne áldott. Az Isten által mutatott irgalmat és könyörületet semmi külső dolog nem határozta meg, csak Isten tulajdonsága.

16. vers. Annakokáért tehát nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, ha-nem a könyörülő Istené. — Vagyis az ok nem az emberi akaratban, sem az emberi erőfeszítésben van (a ‘fut’ kifejezés a versenyfutó intenzív erőfeszítésére utal). Az ember semmilyen módon nem dicsekedhet azzal, hogy hozzájárul az üdvösség áldásához. A következtetés, amelyből ezt megállapította, megerősíti azt az elvet, hogy Istennek szuverén joga irgalmat gyakorolni.

17. vers. Mert azt mondja az írás a fáraónak, hogy: — Az Írásnak ez a megszemélyesítése annak maradandó tekintélyét, élő hatalmát és isteni ihletettségét jelenti. Ez a hivatkozás Isten Igéjére ismét erőteljes érv, válaszul a zsidónak, aki a törvényben dicsekedett.

Azért támasztottalak téged, hogy megmutassam benned az én hatalmamat, és hogy hirdessék az én nevemet az egész földön. — A fáraó különleges esete és szívének megkeményedése arra szolgál, hogy megmagyarázza a zsidók megkeményedett állapotát, amely ennek a fejezetnek témája.

A 2Mózesben található elbeszélés tényként állapítja meg, hogy a fáraó már a legelején szívósan megkeményítette saját szívét. Az egész feljegyzés igen jelentős ebből a szempontból. Először a 2Mózes 3,19 kijelenti Isten eleve ismeretét. Azután a 4,21 egyszerűen előre megmondja, amit Isten tenni fog a fáraó magatartásával kapcsolatosan. Az első csapások hatása olyan volt, hogy a fáraó volt felelős szívének megkeményítéséért. Lásd: 7,13.22-23; 8,18; 9,7, ‘megkeményedett a fáraó szíve’. A 9,12-ben találjuk az Úr közbelépését ebben a dologban: ‘De az Úr megkeményítette a fáraó szívét’. A 9,35-ben még ismét az uralkodónak tulajdonítja a megkeményedést az Ige, ezután azonban minden egyes esetben Istennek tulajdonítja (10,1.20; 11,10). Világos tehát, hogy a megkeményítés megtorló jellegű volt, és nem önkényes. Azonban, noha nem Isten tette a fáraót gonosszá, és büntetése semmivel sem volt több, mint amit megérdemelt, a Római levél érvelése Isten abszolút szuverenitását és igazságosságát hangsúlyozza. A megbocsátó kegyelem elfogadója sohasem dicsekedhet érdemével, hasonlóan, aki a büntetést kapta, sohasem vádolhatja Istent igazságtalansággal.

Az elképzelés tehát nem csupán a fáraó királyságra emelése, hanem megtartása annak ellenére, hogy azonnali pusztulást érdemelt volna önfejűségéért ebben a helyzetben. Nem az ember befolyásolásáról van szó, hanem arról a célról, amiért Isten megengedte neki, hogy olyan sokáig hatalmon maradjon.

18. vers. Annakokáért, akin akar könyörül, akit pedig akar, megkeményít. — Hangsúly az ‘akin akar’ kifejezésen van, mivel Isten bánásmódja kifürkészhetetlen. A titok tehát magában Istenben van. Ember sohasem vádolhatja igazságtalansággal. Cselekedetei — bármilyen jelentést tesz is világossá azokkal kapcsolatban — az ember felismerésére és tanítására vannak. Sohasem szeszélyesek, sem nem önkényesek. Az, hogy megkeményít egy embert vagy egy népet, nem indokolatlan eljárás, hanem bírói intézkedés.”

(Scholz László: Az evangélium Pál szerint. Evangélikus Hittudományi Egyetem-Zugló-Teológiai Irodalmi Egyesület):

„3. Isten istensége

Mit mondunk tehát: Vajjon nem igazságtalanság‑é ez az Istentől? Távol legyen! Mert Mózesnek ezt mondja: Könyörülök azon, a kin könyörülök, és kegyelmezek annak, a kinek kegyelmezek. Annakokáért tehát nem azé, a ki akarja, sem nem azé, a ki fut, hanem a könyörülő Istené. Mert azt mondja az írás a Faraónak, hogy: Azért támasztottalak téged, hogy megmutassam benned az én hatalmamat, és hogy hirdessék az én nevemet az egész földön. Annakokáért a kin akar könyörül, a kit pedig akar, megkeményít.

Mondod azért nékem: Miért fedd hát engem? Hiszen az ő akaratának kicsoda áll ellene? Sőt inkább kicsoda vagy te óh ember, hogy versengsz az Istennel? Avagy mondja‑é a készítmény a készítőnek: Miért csináltál engem így? Avagy nincsen‑é a fazekasnak hatalma az agyagon, hogy ugyanazon gyuradékból némely edényt tisztességre, némelyt pedig becstelenségre csináljon? Ha pedig az Isten az ő haragját megmutatni és hatalmát megismertetni kívánván, nagy békességes tűréssel elszenvedte a harag edényeit, melyek veszedelemre készíttettek, és hogy megismertesse az ő dicsőségének gazdagságát az irgalom edényein, melyeket eleve elkészített a dicsőségre, mit szólhatsz ellene? A kikül el is hívott minket nemcsak a zsidók, hanem a pogányok közül is, a mint Hóseásnál is mondja: Hívom a nem én népemet én népemnek; és a nem szerettet szeretettnek. És lészen, hogy azon a helyen, a hol ez mondatott nékik: Ti nem vagytok az én népem, ott az élő Isten fiainak fognak hívatni. Ésaiás pedig ezt kiáltja Izráel felől: Ha Izráel fiainak száma annyi volna is, mint a tenger fövenye, a maradék tartatik meg. Mert a dolgot bevégezi és rövidre metszi igazságban; mivel rövidesen végez az Úr a földön. És a mint Ésaiás előre megmondotta: Ha a Seregeknek Ura nem hagyott volna nékünk magot, olyanokká lettünk volna, mint Sodoma, és Gomorához volnánk hasonlók.

Róm 9,14-29

Izráel szomorú hitetlenségének kérdésével küszködik az apostol. Legutóbb az ősatyák történetéből megbizonyította, hogy Isten ígéreteit a választott nép hitetlensége azért meg nem hiúsította. Istenre nem vetődhetik árnyék, Isten nem vallhat kudarcot. Isten kiválasztó akarata nincs emberek viselkedéséhez kötve. Éppen ezért semmiféle követelődzéssel nem léphet a porember a hatalmas Isten elé.

A most következő szakaszban az apostol egyre inkább erre a hatalmas Istenre veti tekintetét. Nem veszti ugyan szem elől Izráelt, hisz annak kárhozatával viaskodik, de éppen Izráel fájdalmas esete viszi őt egyre mélyebben bele az Isten fenséges lényének és minden emberi gondolkodást meghaladó cselekvésének szemléletébe. Nem kisebbről kell ma elmélkednünk Pál apostol szavai alapján, mint az Isten istenségéről.

Bizony félelemmel foghatunk hozzá csupán. Luther, mikor a Római levél magyarázata során ehhez a szakaszhoz ér, megvallja: ő ezek felett a kérdések felett nem merne előadásokat tartani, csak azért teszi, mert kötelezve van reá. Ez olyan erős bor és olyan kemény eledel, hogy csak a tökéleteseknek való. Ő azonban tejjel táplálkozó gyermeknek tudja magát velünk együtt és ezért azt a tanácsot adja: ‘Senki se dőljön bele ezekbe a töprengésekbe, akinek a lelke még nincs megtisztítva, hagy valamiképpen a borzadálynak és a kétségbe-esésnek a mélységébe ne essék, hanem elébb tisztítsa meg szívének szemeit Jézus Krisztus sebeinek a szemléletével.’ Kezdjünk mi is hozzá ekképpen: az értünk meghalt Jézus Krisztusnak szent sebeiben bízva.

Isten - Isten! Nem ember, ezért róla gondolkodni sem szabad emberien. Természete és cselekvése nem emberi, hanem merőben isteni. Igaznak bizonyul ott, ahol mi igaztalannak találjuk őt. ‘Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem’ — hallottuk. Még mielőtt megszületett volna Izsák két ikerfia, Isten már az egyikhez kegyelemmel közeledett, a másik mellett pedig mellőzve elment… ‘Vajon nem igazságtalan‑e ez az Istentől?’ Csak így kérdezhetünk mi emberek. Az apostol azonban így felel: ‘Távol legyen.’ Isten sohasem cselekedett másképp. Isten mindig úgy cselekedett, hogy Isten maradt.

Idézi a Mózesnek mondott isteni igét, melyben Isten az ő nevét és lényét tárja szolgája elé: ‘Könyörülök azon, akin könyörülök és kegyelmezek annak, akinek kegyelmezek.’ Könyörülő és kegyelmes Isten tehát ő, csakhogy teljesen szabadon, emberektől függetlenül. Irgalmának semmiféle emberi mértéke nincsen. Isten irgalma csak önmagától függ! Könyörül, akin akar! Méltó senki sincs az irgalomra, az Isten kegyelmét kiigényelni nem lehet. Az Isten könyörülete nincs az ember hatalmában, hanem megfordítva, az ember van mindenestül kiszolgáltatva az Isten szabad akaratának. Könyörül rajtam; ha akar, könyörül rajtam.

‘Annakokáért tehát nem azé, aki akarja, sem nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené.’ Vagyis hiába akarok én, hiába futok, törekszem, fáradok én, ha az Isten rajtam nem könyörül. Az ő irgalma ajándék, puszta ajándék. Nincs rá kötelezve, nem kényszeríthetem ki tőle. Ha megkapom, megkapom; ha megtagadja tőlem, hasztalan minden utána siető szenvedélyes igyekezetem.

S hogy még jobban megrémüljünk, a fáraó esetét is emlékezetbe idézi az apostol. Meg van írva, hogy maga Isten teszi őt dacolóvá, Isten tervét akadályozóvá. Egyenest a végett támasztotta Isten a fáraót, hogy az ő ellenállásán is megmutassa isteni hatalmát, diadalmasan győző mindenhatóságát. A kétségtelenül gonosz fáraó ugyan a saját erejével kérkedik, s úgy véli, hogy önmaga elhatározásából tulajdon fegyvereivel szegül ellene Izráel Istenének. Az iszonyúbb valóság azonban az, hogy Isten rángatja őt mint haragjának eszközét. A fáraó keménysége nemcsak az ő pogány szívének keménysége. Isten maga keményíti meg őt. ‘Annakokáért, akin akar könyörül, akit pedig akar, megkeményít’.

Ennyire Isten az Isten! Ennyire más, mint az ember. Mind kegyelem, mind harag dolgában feltétlenül szabad, szuverénül cselekvő.

És lehetetlen, hogy ne legyen Isten. Ezt az ő természetét és fenségét soha meg nem tagadhatja. Akkor se, ha az ember igazságtalannak, önkényeskedőnek tartja őt; akkor se, ha az ember vádolni kezdi őt.

Egy ilyen vádat vesz ajkára az apostol is: ‘Miért fedd hát engem?’ Ha mindent Isten cselekszik és az ő cselekvésének ellenállni nem lehet, van‑e még erkölcsi joga az Istennek ahhoz, hogy engemet vétkeim miatt korholjon? Akkor én semmiért sem lehetek felelős! Akkor minden rosszért is az Isten felelős! Szinte fölemeljük hangunkat lázadón és ingerülten: Uram, hogy mersz feddeni engem?!

Az apostol azonban rögtön megcsitít. A kellő alacsonyság zsámolyára letérdeltet, sőt a porba: ‘Kicsoda vagy te, oh ember, hogy perbe szállasz az Istennel?’ Vagy ahogyan Luther mondja: itt szájunkra kell tenni a kezünket! Az ember csak teremtmény. A teremtmény sohasem kérheti számon teremtőjét, éppen úgy nem, mint a készítmény a készítőjét, az agyag a fazekast. Egy közönséges célra készített bögre nem lázadhat fel azért, mert őt nem díszes virágvázának formálta mestere. Éppen így az Istennek is joga és hatalma van arra, hogy tetszése szerint készítsen edényeket: irgalmának edényeit és haragjának edényeit.

Azokban a versekben, melyek az irgalom és harag edényeiről szólnak, valamint a szakasz hátralévő verseiben megint áttetszik az eredeti probléma: Izráel állapota. Izráel a maga hitetlenségével lett Isten haragjának az edényévé. Istennek azonban még így is célja van vele. Nem pusztítja el rögtön az engedetlen népet, sőt nagy türelemmel azért hordozza, hogy dicsőségét megmutassa az irgalom edényein. Kik ezek? Zsidók és pogányok együttesen, akik hisznek a Jézus Krisztusban. Az egyház. Az apostol boldogan hiszi, hogy Izráelből a hívő maradék és a pogányok közül az elhívottak együttesen alkotják az egyházat, az új lelki Izráelt. Ez az irgalomból választott sereg puszta létével bizonyítja, hogy mégis megvalósulnak az Isten ígéretei. Még haragján által is irgalmassága diadalmaskodik. Mindebben azonban az Isten felettébb szabad. Szabad akaratú Isten. Isten!

Testvéreim! Nem árt, ha mi is észbe vesszük: az Isten Isten! Nem ember. Nem is egy óriásira nagyított ember. Téves volna azt gondolni, hogy ha az ember képességeit, jó tulajdonságait végtelenre nagyítjuk, s elhagyjuk gyarlóságát, mulandóságát, akkor már megkapjuk az Isten képét. Szó sincs róla. Isten nemcsak több, mint az ember, hanem más, merőben más, mint az ember. Isten. Az egyetlen teremtő és szabad akarat, ki mindent cselekszik, mindent magával tovaragad, hatalma alól senki, semmi ki nem vonhatja magát. Luther egy ézsaiási igére alapozva (Ézs 10,15) nagyon szemléletesen mondja: a fának a hasogatása nem a fejsze műve, hanem a favágóé; a kutya verése nem a boté, hanem azé, aki a botot forgatja. Isten kezében a fejsze is, a bot is! Isten cselekszik a hívő által is, a hitetlen által is. Ami jót mi mint Krisztus gyermekei végbe viszünk, ami akarat és igyekezet tőlünk telik, azt Isten ereje cselekszi bennünk. S ami gonoszt az ördög a világban végbe visz, felségesen a mögött is ott a mindent mozgató Isten; úgy rángatja ő az ördögöt is, mint az ács egy csorba fűrészt; bizony rossz munka hull ki a fogai közül.

Talán furcsának találjuk, hogy ilyen az Isten? Az Isten Isten. Fenséges, nagy, hatalmas, ésszel, s emberi gondolat mértékével felérhetetlen. Ahogyan Luther tanítja: elrejtőzködő Isten, kikutathatatlan Isten, aki akkor is bölcs, igazságos és jó, midőn mindennek éppen az ellenkezője látszik a mi szemünkben. Ha ezt furcsálljuk, akkor nekünk törpe, picinyke Istenünk van csupán, emberorcára festett Isten-képünk, emberi értelemmel formált Isten-‘fogalmunk.’ Isten azonban nem fogalom, mi éppen nem tudjuk őt megfogni, markunkba ragadni, ellenkezőleg, Ő fog meg minket és Ő markol meg minket.

Egy Kínában munkálkodott misszionáriustól hallottam, hogy ott a pogány népnek ezerféle bálványa van. Van bálványa a szemnek, a fülnek, az esőnek, a szélnek, a betegségnek, a szerencsétlenségnek, még a rablásnak és a házasságtörésnek is. Mielőtt valaki gonosztettét elkövetné, leborul a bálványa előtt tömjénpálcikákat égetve el gonosztette sikeréért. S jaj a bálványnak, ha valami nem sikerül. Leveszik a falról s jól megverik, néha még a pagodát is szétrombolják dühökben, mely telve van bálványaikkal. Látjátok, ilyenek a pici istenkék. El lehet velük bánni, kényszeríteni lehet őket vagy bosszút állni rajtuk. Kíváncsiskodni lehet titkaikba. S perelni lehet velük. Vajon nem alacsonyítjuk‑e le néha mi is a mi teremtő Urunkat ilyen fából faragott bálvánnyá? Nem úgy gondoljuk néha: azért van Ő, hogy minket kiszolgáljon? Jézus Krisztustól megtanultuk Őt Atyának hívni, s valóban az is. De vajon az Atya iránt való teljes tiszteletet és feltétlen engedelmességet is megtanultuk‑e Jézus Krisztustól? Az Ő atyasága nem jogosít fel minket pajtáskodásra, de nem is szünteti meg Úr-voltát.

Könyörülök, akin könyörülök. ‘Kemény szó ez — mondja Luther — a büszkéknek és okosaknak, de édes és örömmel fogadott a szelídeknek s alázatosaknak, mert ők magukon kétségbe esnek. Éppen ezért fogadja el őket az Úr.’ Ez a jó: magunkon kétségbeesni, s az Istennek magunkat életre-halálra kiszolgáltatni. Mennél inkább kétségbeesünk magunk felett, annál közelebb vagyunk a kegyelemhez. Az Isten irgalmában nem kell kételkednünk. Pál apostollal együtt mi is az irgalom edényeiül elhívottak között tudhatjuk magunkat. Csak azt megértsük s alázattal elfogadjuk, hogy ez az Isten szabad irgalmassága, irgalmassága csak önmagától függ.

Ha pedig mégis borzadály és kétségbeesés mélységébe von le az Isten istenségén töprengő gondolatunk: meneküljünk Krisztus sebeihez és rejtőzzünk el azokban, Luther tanácsa szerint tisztítsuk meg szemünket az értünk keresztre feszített Jézus Krisztus látomásával, s úgy boruljunk le a mi mindenható Urunk előtt. A kikutathatatlan, elrejtőzött Isten előtt, ki még a keresztfát fűrészelők és ácsolók kezét is isteni hatalmával rángatta, hogy szabad irgalmának menedékét nekem megnyissa!

Oh nagy Isten! Könyörülj én rajtam!”

(Martin Hubacher: ‘Az igaz ember hitből él’. Lux):

„Róm 9,6-29

Kiválasztás kegyelem alapján

Szeretett Gyülekezet!

Hogy érezték magukat a testvérek e hosszú részlet felolvasása alatt? Netalán befogták a fülüket, és rázták a fejüket a komplikált bizonyítás hallatán, amelyet Pál elénk tár? Nem akadt‑e torkukon egyik-másik nyersebb, keményebb kifejezés, hogy szerették volna szinte felköhögni és kiköpni, ami elfogadhatatlannak tűnt számukra? Nem bosszankodtak‑e a tárgyalás körülményessége miatt, amely miatt úgy érezték, hogy az nem találkozik személyes hitükkel? Nem kevesen fogják zavartan kérdezni maguktól: Mi közöm mindehhez nekem, a magam tapasztalataival, élményeivel, emlékeivel és elvárásaival? Készülés közben nekem is úgy tűnt, mintha váltófürdőben ülnék: a jeges tanácstalanság váltakozott bennem a felismerés forró örömével; a nehéz magyarázattól való félelem cserélődött a vággyal, mégis nekifogni, és továbbhaladni a szövegben. És minden kicsinyhitűség fölött győzedelmeskedett a meggyőződés, hogy mi, mai keresztyének is meg fogjuk tudni érteni, amit a legkorábbi gyülekezetek képesek voltak felfogni Rómában és máshol a világon.

Megkönnyítendő a megértést, kezdjük néhány elhatárolással, és szögezzük le, hogy miről nem beszél itt Pál, hogy mi az, amire semmiképpen nem óhajt kitérni. Az apostol nem fejt ki semmilyen tant a kettős predestinációról, amint azt később Kálvin nagy merészséggel kibontakoztatta sok kortársának és utódaiknak megütközésére. Nem állítja tehát, hogy minden ember öröktől fogva kiválasztatott Istentől vagy üdvösségre, vagy kárhozatra, és így akaratnélküli marionett-figurává degradálódott, egyszersmind dróton rángatott bábuvá egy önkényesen mindenható világ‑ és életparancsnok kezében. Épp ily kevéssé bonyolódik bele az apostol abba a kísérletbe, hogy Istent igazolja, és nyakatekert magyarázatokat akarjon adni arra nézve, hogy hogyan egyeztethető össze oly sok ember sötét földi sorsa Isten jóságával és igazságosságával. Még csak nem is Izraelnek, mint olyannak a sorsa áll itt a középpontban. Ez a három tövises kérdés látható ugyan a távoli horizonton, de nem áll annak az apostoli tanításnak a középpontjában, amely ma előttünk van. Ezek után az elhatárolások után térjünk a tárgyra, az evangéliumra.

Miben is áll ez? Abban a rövid és tömör megállapításban, amelyet Pál együtt hirdet a bibliai bizonyságtevők kórusával: Isten nem elégszik meg azzal, hogy mennyei visszavonultságban trónoljon, előkelő elszigeteltségben éljen, hanem közösséget keres egy partnerrel, valakivel, akit ő maga alkotott, minden létezővel és összes teremtményével együtt. Isten mindenkor hűséges akar maradni hozzánk, olyan kapcsolatban akar maradni velünk, amelyet a világ semmilyen hatalma, maga a halál sem képes felbontani. Ezért és erre választ ki Isten szeretetének, szabad és örök tanácsvégzése szerint egy gyülekezetet a földön, egy gyülekezetet, amely zsidókból és pogányokból áll, minden népből, fajból és vallásból jön létre édesgető hívásának engedve.

Hogy hogyan formálódik Istennek és az embernek ez az együttléte, hogyan megy végbe Isten kiválasztása, üdvösségre hívása, boldogságra rendelése, ezt magyarázta most Pál, kemény vitában zsidó vitapartnereivel, akiket ugyan nem ismerünk meg személyesen, de akiknek ellenvetései, ellenérvei és kérdései kibontakoznak a levél szövegéből. Kövessük hát az apostolt! Ne sajnáljuk az utána gondolás fáradságait! Örüljünk már most annak, hogy fejtegetéseinek vége jó lesz, vigaszteljes, felemelő és hitünket erősítő!

A zsidó ellenfelek, akikkel Pál vitatkozik, három súlyos és nyomasztó kérdést vetnek fel. Az első így hangzik: Hol marad Isten szavának a beteljesülése, azon ígéretének a beváltása, hogy Izrael Isten választott népe, amelyhez hűséges marad? Ha Pál szerint zsidók tömegei maradnak kizárva az üdvösségből, mert megtagadják a Krisztusban való hitet, akkor ez valójában azt jelenti, hogy Isten megszegi a szavát: ‘ti pedig az én népem lesztek.’ Igéje így betöltetlen maradt, vagy érvénytelenné vált.

Az apostol nem hagyja, hogy ez a súlyos szemrehányás Istenen száradjon. Vehemensen védekezik ellene: ‘De ezt nem úgy értem, mintha Isten igéje erejét vesztette volna.’ Isten a maga ígéreteit minden körülmények között megtartja. Bíztatásai sohasem válnak semmivé.

Csak nem érvényesek egyszerűen és tekintet nélkül mindenkire, aki születésénél fogva izraelita: ‘Nem mindnyájan Ábrahám gyermeki, akik az ő utódai’. Isten már Izraelen belül is mindig kiválasztotta azokat, akik az ő gyermekeivé lettek. Ábrahámnak csak egyetlen fiával, csak Izsákkal járt tovább az úton. A következő nemzedék életében ugyanígy érvényesült válogatási módszere: a két iker, Ézsau és Jákób közül megint csak az egyiket választotta ki, éspedig éppen a fiatalabbikat, hogy Jákóbon és tizenkét fián keresztül tovább folytassa szövetségének történetét. ‘Jákóbot szerettem’ — azaz kiválasztottam; ‘Ézsaut pedig gyűlöltem’, azaz mellőztem, különleges terveimben nem számoltam vele. Az a puszta tény tehát, hogy valaki ‘test szerint’ azaz származása tekintetében Ábrahám utóda, Izrael népéhez tartozik, távolról sem jelenti azt, hogy egyúttal Isten választottja is. Isten felosztása egy még szűkebb szelekciót jelent a család és a nép egészén belül. Isten választása kezdettől fogva kiválasztás, kevesek elkülönítése, s így egyúttal sokak kirekesztése is. A valóban kiválasztottakkal szemben azonban Isten töretlenül megtartja ígéretit. Rájuk nézve Isten szava sohasem marad betöltetlen.

Választásában Isten teljesen szuverén és szabad. Nem köti semmiféle emberi teljesítmény és igény. ‘Még meg sem születtek, és nem tettek semmi jót vagy rosszat’, még minden helyes vagy helytelen magatartás lehetőségét megelőzően döntött Isten Jákób mellett, és ezzel Ézsau ellen. Egyikük sem követett el ellene semmit. Csak kellett, ‘hogy az Istennek kiválasztáson alapuló elhatározása érvényesüljön, ne a cselekedetek alapján, hanem az elhívó akarata szerint.’

Istennek a kiválasztásban és hátratételben való eme szabadságáról Pál alig tud eleget zengeni és mondani: idézi Isten saját szavát Mózeshez: ‘Könyörülni fogok azon, akin könyörülök, és irgalmas leszek ahhoz, akihez irgalmas vagyok.’ Minden Isten szabad könyörületétől függ. Semmi, amire az emberek aggódva vágynak, becsvágyóan törekszenek, követelőzve igényelnek, nincs abban a helyzetben, hogy Isten választását befolyásolja. ‘Nem azé, aki akarja, és nem azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené.’ És így Isten szabad abban is, hogy valakit a maga akarata szerint elvessen és megkeményedjen vele szemben, például a fáraót, akinek az Írás szerint ezt mondta: ‘Éppen arra rendeltelek, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és hogy hirdessék nevemet az egész földön.’ Így szabad Isten mindkét oldalra, ‘ezért tehát, akin akar, megkönyörül, akit pedig akar, megkeményít.’

Itt kapcsolódik be máris a zsidó beszélgetőpartner egy második kérdéssel, amely időközben talán már bennünk is felmerült: hol marad akkor az én felelősségem? Ha Isten vagy így, vagy úgy rendelkezett felőlem, engedelmessé tett, vagy megkeményített, kiválasztott vagy elvetett, hogyan kérhet rajtam számon bármit is? Ha teljességgel rendelkezik fölöttem, ‘akkor miért hibáztat mégis? Hiszen ki állhat ellene akaratának?’ Mit tehet arról a Fáraó, hogy nem jut jó belátásra és csökönyös marad, ha egyszer Isten maga keményítette meg? Mit tehetek én arról, hogy ellenkezem Istennel, ha egyszer maga tett makaccsá, talán el is vetett, de legalábbis elhagyott és elfelejtett? Isten mindenhatósága így kiöli az emberi felelősségérzetet!

Pál ezt az ellenvetést egy bosszús korholással utasítja vissza: ‘Ugyan, ki vagy te ember, hogy vitába szállsz az Istennel?’ Miközben a vádlottak padjára ülteted Istent, öntelten és jogalap nélkül azonos szintre helyezed magad vele, elfelejtkezel róla, hogy te csak ember vagy, nem pedig Isten. Nincs jogod hozzá, hiányzik rá az illetékességed, hogy packázz Istennel. Felelősséggel tartozol Istennek akkor is, ha nem választott ki téged. Az életedet legalábbis, mindenképpen tőle kaptad, s azért, hogy mit kezdesz Istennek ezzel az ajándékával, mindenképpen neki tartozol számadással.

Ekkor azonban előáll a zsidó vitapartner a harmadik legsúlyosabb kérdéssel: hol marad akkor Isten igazságossága? Ha Isten emezt kiválasztja, amazt elveti, amint neki tetszik; ha a maga szabad akarata szerint Izraelből is csak egyeseket hív el másokat pedig mellőz; ha irgalmasságát önkényes elhatározással ígéri személyre való tekintet nélkül, anélkül, hogy emberi teljesítményeket jutalmazna; tekintet nélkül korábbi ígéreteire — ha tehát irgalmasságát az egyiknek adja, a másiktól megvonja, hogyan lehet akkor igazságosnak mondani? Akkor hát mégis csak részrehajlóan és önkényesen cselekszik! Akkor megszegi szövetségi hűségét is, amelyre nézve — érvel a zsidó — minden izraelitának, az egész népnek megesküdött annak idején a Sinainál, és azt követően is oly gyakran prófétái szava által!

Pál ismét megfogja a vádaskodó kérdésfeltevőt. Kettős hasonlattal világítja meg, hogy micsoda az ember Isten előtt: egy edény csupán, fazék és semmi más, amely nem vonhatja kérdőre a fazekast. ‘Mondhatja‑e alkotójának az alkotás: miért formáltál ilyenre?’ Ez lehetetlen! És ‘nincs‑e hatalma (és joga) a fazekasnak az agyagon, hogy ugyanabból az agyagból az egyik edényt díszessé, a másikat pedig közönségessé formálja?’ Nincs‑e Istennek, a fazekasnak a tetszésére bízva, hogy ugyanabból az alapanyagból az edényt tisztes használatra, például értékes vázává formálja, a másikat pedig alantasra, mondjuk ágytálnak vagy köpőcsészének? Ki akarhatja elvitatni Istennek ezt a szabadságát? Ki vádolhatja őt részrehajlással vagy hitszegéssel, azért, mert azok közül, akiket élettel ajándékozott meg, csak keveseket választ ki? Ezekkel a viszontkérdésekkel utasítja vissza és hallgattatja el az apostol ellenfele vakmerő ellenvetéseit, és különösen azzal készteti hallgatásra, hogy világossá teszi számára: Istennel szemben nem lehet semmiféle követelésed még akkor sem, ha zsidó vagy, sőt éppen akkor a legkevésbé. Isten előtt el kell némulnod, éspedig nem a düh vagy a csalódottság miatt, hanem leborulva jó, és üdvösséget hozó döntései előtt.

Most még ezekről akar szólni Pál. Most ő tesz fel egy kérdést, azoknak címezve, akik akkor és ma is arra merészkednek, hogy kritizálják Istent: ‘Az Isten pedig nem haragját akarta‑e megmutatni, és hatalmát megláttatni, és nem ezért hordozta‑e türelemmel a harag eszközeit, amelyek pusztulásra készültek? Vajon nem azért is, hogy megláttassa dicsőségének gazdagságát az irgalom eszközein, amelyeket dicsőségre készített?’ A zsidók, akik mit sem akarnak tudni Krisztusról, magukat zárták ki az üdvösségből, s lettek ezáltal a ‘harag edényei’. A keresztyének viszont azzal szolgáltak rá az ‘irgalom edényei’ megjelölésre, hogy elfogadták Isten könyörületét, amely Krisztusban jelent meg.

És most történik a kibeszélhetetlen csoda, amelynek láttán Pál alig talál szavakat, és szinte dadogni kezd; a csoda, hogy Isten nem abszolutizálja a maga szabadságát, és nem használja korlátlan tetszése szerint arra, hogy önkényesen elvessen és kiválasszon valakiket. Szabadságát alárendeli a szeretetnek, szabadságát önkéntes döntéssel a szeretet kötelékei közé szorítja, úgy dönt, hogy a zsidókat ‘sok türelemmel hordozza’, büntető ítéletét elhalasztja, és a ‘harag edényeit’ nem töri szét. A kegyelmi időt viszont, amelyet megadott számukra, arra használja (megintcsak szeretetétől korlátozott szabadságában), hogy ‘megláttassa dicsőségének gazdagságát az irgalom eszközein’, vagyis, hogy elhívja a pogányokat. A pogányok elhívásán viszont a zsidók megláthatják, hogy őket is, hogy mindnyájunkat egyedül Isten irgalma szabadíthat meg, és ezért végül csatlakoznak azokhoz, akik ezt az irgalmasságot elfogadták. Ezért a keresztyén gyülekezet, Isten új népe zsidókból és pogányokból tevődik össze, Isten dicsőítésére, és azok a prófétai jövendölések, amelyeket Pál részletesen idéz, egészen teljesedésbe mennek.

Szeretett Gyülekezet, a legnehezebbjén túl vagyunk. Már csak annyi van hátra, hogy röviden magunkba szálljunk, és magunk elé idézzük Isten jótéteményét. Az ‘irgalom edényei’ vagyunk. Ennek a jeléül kaptuk a keresztséget. Már mint kicsiny gyermekeket, mint azt a három gyermeket, akiket ma megkereszteltünk, akik még ‘nem tettek semmi jót vagy rosszat’. Isten kiválasztott, elhívott és a maga tulajdonává tett bennünket. Az ő irgalma vesz körül bennünket. Irgalmából nem eshetünk ki. Irgalma megmarad számunkra Krisztusért mindaddig, amíg csak élünk: ha nehéz sors nehezedik ránk, és megoldhatatlan kérdések rabolják el álmainkat, vagy ha utunk ‘szép, kies folyóvizekre’ vezet. Az irgalmasság Isten első és utolsó szava. Először csak néhány kiválasztottjára pazarolja, hogy azután végül mindenekre kiárassza. ‘Általad nyer áldást a föld minden nemzetsége’, mondja Isten a kiválasztott Ábrahámnak, Jézusban, egyetlen szeretett Fiában pedig azt jelentette ki: benned nyer szabadulást minden ember. Mindnyájan megszabadulnak! A zsidók is, akik még nem fogadták el a Krisztusban megjelent üdvösséget, és a maguk kiválasztottságával kérkednek. A pogányok és az ateisták is, akik még semmit sem tudnak vagy tudhatnak Krisztusról a megszomorodott és összetört szívűek is, akik többé nem képesek hinni. Az ősidők kiválasztottjaiban Isten mindenkit célba vett, elhívott és megszabadított. Kevesebbel, mint az egésszel nem elégszik meg. Ennél lejjebb nem adja!

És végül Szeretett Gyülekezet, mint kissé lusta felfogású berniek, következünk mi. Higgadt tárgyilagossággal felteszünk még egy kérdést. Ez így hangzik: miért ilyen bonyolult ez az egész? Miért választott Isten üdvösségének meghirdetésére és véghezvitelére ilyen hosszú és bonyolult kerülő utat, az egyes elhívottakon kezdve, a kiválasztottakon át érkezve el a sokakig; egy utat a kőkorszaktól az atomkorig; Ábrahám sátrától a felhőkarcolókig; Izraeltől az egész Földgolyón, sőt, az univerzumon át az új égig és új földig? Nem tudta volna Isten mindezt egy kissé egyszerűbben, és gyorsabban, kissé rövidebb lére eresztve megrendezni, és a szeretet egyetlen huszárvágásával elintézni?

Pál ezt a kérdést, mint ide nem illőt utasítja vissza, és éppoly keményen rendreutasít bennünket, mint annak idején zsidó ellenlábasait: ki vagy te, ember, hogy ilyen kérdéseket engedsz meg magadnak? Ki vagy te, hogy gáncsoskodsz és akadékoskodsz, ahelyett, hogy leborulnál, hálát adnál és megelégednél Isten irgalmával, kiválasztásával, megvilágosításával és megtartásával, amelyben minden védelmet és szabadulást talál, minden jó véget ér, és minden a beteljesedésbe torkollik? Hagyj fel ezzel! Fogadd el, hogy Isten éppen így, és nem másként jelentette ki magát a világnak, és neked. Semmi sem lehet jobb a számodra, mint hogy anyag légy ennek a fazekasnak, teremtődnek és megváltódnak kezében! Ezért ne sáncold el többé magad elbizakodott kérdések és bölcselkedő fenntartások mögé! Lépj ki az előítéleteid mögül! ‘Kelj fel, és lesz világosságod! Mert feljön világosságod, és az Úr dicsősége ragyog fel fölötted!’

Ámen.

* Svájcban a bernieket lassú felfogásúaknak (‘rátótiaknak’) csúfolták; ezzel kapcsolatban számos anekdota és vicc forog közszájon. (A lektor megjegyzése.)”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Ro 9.14

Tiv oujÖn ejrouÖmen_ mh; ajdikiva para; twÖ qewÖ_ mh; gevnoito:

Ro 9.15

twÖ MwuźseiÖ ga;r levgei, jElehvsw oJ;n aj;n ejlewÖ, kai; oijktirhvsw oJ;n aj;n oijktivrw.

Ro 9.16

ajvra oujÖn ouj touÖ qevlonto" oujde; touÖ trevconto", ajlla; touÖ ejlewÖnto" qeouÖ.

Ro 9.17

levgei ga;r hJ grafh; twÖ FAraw; oJvti Eij" aujto; touÖto ejxhvgeirav se oJvpw" ejndeivxwmai ejn soi; th;n duvnamivn mou, kai; oJvpw" diaggelhÖ to; ojvnomav mou ejn pavsh thÖ ghÖ.

Ro 9.18

ajvra oujÖn oJ;n qevlei ejleeiÖ, oJ;n de; qevlei sklhruvnei.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

14 Τι μπορούμε να πούμε για όλα αυτά; Πως ο θεός είναι άδικος; Ποτέ τέτοιο πράγμα! 15 Άλλωστε λέει στο Μωυσή: θα δείξω έλεος σ' όποιον Θέλω να ελεήσω και θα φανώ σπλαχνικός σ' όποιον Θέλω να σπλαχνιστώ. 16 Όλα εξαρτώνται, λοιπόν, από το έλεος του θεού, κι όχι από την ανθρώπινη Θέληση και προσπάθεια. 17 Στη Γραφή λέει ο Θεός στο Φαραώ: Σ’ έκανα βασιλιά, ακριβώς για να δείξω στην περίπτωσή σου m δύναμή μου κι έτσι να γίνει ξακουστό σ’ όλη τη γη το όνομά μου. 18 Ο θεός, λοιπόν, ελεεί τον άνθρωπο ή σκληραίνει την καρδιά του, κατά το θέλημά του.

Vulgata:

Ro 9.14

quid ergo dicemus numquid iniquitas apud Deum absit

Ro 9.15

Mosi enim dicit miserebor cuius misereor et misericordiam praestabo cuius miserebor

Ro 9.16

igitur non volentis neque currentis sed miserentis Dei

Ro 9.17

dicit enim scriptura Pharaoni quia in hoc ipsum excitavi te ut ostendam in te virtutem meam et ut adnuntietur nomen meum in universa terra

Ro 9.18

ergo cuius vult miseretur et quem vult indurat

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Róm. 9,14

Mit mondjunk tehát? Igazságtalan az Isten? Szó sincs róla!

Róm. 9,15

Hiszen így szól Mózeshez: „Könyörülök, akin könyörülök, és irgalmazok, akinek irgalmazok.” [2Móz 33,19]

Róm. 9,16

Ezért tehát nem azé, aki akarja, és nem is azé, aki fut, hanem a könyörülő Istené.

Róm. 9,17

Mert így szól az Írás a fáraóhoz: „Éppen arra rendeltelek, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és hogy hirdessék nevemet az egész földön.” [2Móz 9,16 ]

Róm. 9,18

Ezért tehát akin akar, megkönyörül, akit pedig akar, megkeményít.

Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:

14 Mit mondjunk tehát? Nem igazságtalan {az} Isten? Távol legyen! 15 Mózesnek ugyanis ezt mondja: „Könyörülök, akin csak könyörülök, és részvéttel vagyok, aki iránt csak részvéttel vagyok.” 16 Tehát kétségtelenül nem az akaróé, sem a futóé, hanem a könyörülő Istené. 17 Mert így szól az Írás a fáraóhoz: „Éppen arra rendeltelek, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és hogy hirdessék nevemet az egész földön.” 18 Ezért tehát akin akar, megkönyörül, akit pedig akar, megkeményít.

Károli (revideált):

Róm. 9,14

Mit mondunk tehát: Vajjon nem igazságtalanság-é ez az Istentől? Távol legyen! [5 Móz. 32,4. Jób. 8,3.]

Róm. 9,15

Mert Mózesnek ezt mondja: Könyörülök azon, a kin könyörülök, és kegyelmezek annak, a kinek kegyelmezek. [2 Móz. 33,19.]

Róm. 9,16

Annakokáért tehát nem azé, a ki akarja, sem nem azé, a ki fut, hanem a könyörülő Istené.

Róm. 9,17

Mert azt mondja az írás a Faraónak, hogy: Azért támasztottalak téged, hogy megmutassam benned az én hatalmamat, és hogy hirdessék az én nevemet az egész földön. [2 Móz. 9,16.]

Róm. 9,18

Annakokáért a kin akar könyörül, a kit pedig akar, megkeményít.

Szent István Társulati Biblia:

Róm 9,14

Mit szóljunk ehhez? Nem igazságtalan az Isten? Szó sincs róla.

Róm 9,15

Hiszen megmondta Mózesnek: „Azon könyörülök, akin könyörülök, annak irgalmazok, akinek irgalmazok.”

Róm 9,16

Eszerint nem azon fordul a dolog, aki erőlködik vagy törekszik, hanem a könyörülő Istenen.

Róm 9,17

Az Írás is ezt mondja a fáraónak: „Azért támasztottalak, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, és nevem híre elterjedjen szerte a világon.”

Róm 9,18

Tehát azon könyörül, akin akar, és azt teszi megátalkodottá, akit akar.

Káldi Biblia:

Róm 9,14

Mit mondjunk tehát? vajjon hamisság van-e az Istennél? * Távol legyen. **

Róm 9,15

Mert Mózesnek azt mondá: Könyörűlök, a kin könyörűlni akarok, és irgalmasságot teszek azzal, kin könyörűlök. [Móz. II. 33,19.]

Róm 9,16

Tehát ez nem az akaróé, sem a futóé, hanem a könyörűlő Istené. *

Róm 9,17

Mert az írás azt mondja Fáraónak: * A végre támasztottalak téged, ** hogy rajtad megmutassam erőmet, és hogy az én nevem hirdettessék az egész földön. ***

Róm 9,18

Könyörűl tehát, a kin akar, és megátalkodni hagyja, a kit akar. *

Káldi Neovulgáta Biblia:

Róm 9,14

Mit szólunk ehhez? Nem igazságtalanság ez Isten részéről? Egyáltalán nem.

Róm 9,15

Hiszen megmondta Mózesnek: »Könyörülök azon, akin könyörülök, és irgalmazok annak, akinek irgalmazok« [Kiv 33,19;].

Róm 9,16

Tehát nem azon múlik, aki akar, vagy aki törekszik, hanem a könyörülő Istenen.

Róm 9,17

Az Írás ugyanis azt mondja a fáraónak: »Azért támasztottalak téged, hogy megmutassam rajtad hatalmamat, s nevemet világszerte hirdessék« [Kiv 9,16;].

Róm 9,18

Azon könyörül tehát, akin akar, s azt teszi megátalkodottá, akit akar.

Aranyos Biblia:

Róm. 9.14

Mit mondunk tehát? Avagy [Iób. 8:3.] hamisság vagyoné Istennél? Távól légyen.

Róm. 9.15

Mert Mósesnek ezt mondja: [2 Mós. 33:19.] Könyörülök azon a’kin könyörültem, és kegyelmességet tselekeszem azzal a’kihez kegyelmes vóltam.

Róm. 9.16

Azért nem azé a’válaßtás a’ kinek arra akaratja vagyon, sem azé a’ki fút, hanem a’ könyörülö Istené.

Róm. 9.17

Mert ezt mondja az Irás Faraóról: [2 Mós. 9:16.] E’végre támasztottalak téged, hogy megmútassam te benned az én hatalmamat, és hogy az én nevem hirdettessék az egész földön.

Róm. 9.18

Annakokáért a’kin akar könyörülni könyörül, a’kit pedig akar megkeményíteni, megkeményítí.

Luther Biblia:

Röm 9,14

Was sollen wir nun hierzu sagen? Ist denn Gott ungerecht? Das sei ferne!

Röm 9,15

Denn er spricht zu Mose (2. Mose 33,19): »Wem ich gnädig bin, dem bin ich gnädig; und wessen ich mich erbarme, dessen erbarme ich mich.«

Röm 9,16

So liegt es nun nicht an jemandes Wollen oder Laufen, sondern an Gottes Erbarmen. [Eph 2,8]

Röm 9,17

Denn die Schrift sagt zum Pharao (2. Mose 9,16): »Eben dazu habe ich dich erweckt, damit ich an dir meine Macht erweise und damit mein Name auf der ganzen Erde verkündigt werde.«

Röm 9,18

So erbarmt er sich nun, wessen er will, und [2. Mose 4,21; 1. Petr 2,8] verstockt, wen er will.

King James:

Rom. 9,14

What shall we say then? Is there unrighteousness with God? God forbid.

Rom. 9,15

For he saith to Moses, I will have mercy on whom I will have mercy, and I will have compassion on whom I will have compassion.

Rom. 9,16

So then it is not of him that willeth, nor of him that runneth, but of God that sheweth mercy.

Rom. 9,17

For the scripture saith unto Pharaoh, Even for this same purpose have I raised thee up, that I might shew my power in thee, and that my name might be declared throughout all the earth.

Rom. 9,18

Therefore hath he mercy on whom he will have mercy, and whom he will he hardeneth.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Rm 9,14

Qu'est-ce à dire? Dieu serait-il injuste? Certes non!

Rm 9,15

Car il dit à Moďse: Je fais miséricorde à qui je fais miséricorde et j'ai pitié de qui j'ai pitié.

Rm 9,16

Il n'est donc pas question de l'homme qui veut ou qui court, mais de Dieu qui fait miséricorde.

Rm 9,17

Car l'Ecriture dit au Pharaon: Je t'ai suscité à dessein pour montrer en toi ma puissance et pour qu'on célèbre mon nom par toute la terre.

Rm 9,18

Ainsi donc il fait miséricorde à qui il veut, et il endurcit qui il veut.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Rm 9,(14-)15-16(-18). - Háborgástól vívódva bizalomig - Szentháromság u. 12.

Tamás Szakács

2005-08-08T20:21:09

Szakács Tamás