Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Elküldve: 2005. július 25. 23:03

Tárgy: Rm 4,1-8. - Semper iustificanda! - Szentháromság u. 10.

Kedves ’Megigazulásra várók’!

Közelít a vasárnap, hát közelít e heti szállítmányom is. Az áru igencsak romlandó, még e héten kell felhasználni! ;‑)

Vázlatkísérlet:

Semper iustificanda!

Cselekedet-igazság — cselekedet-halál

Visszacsempészett cselekedet

Hit-igazság — hit-élet

A vázlathoz:

Amiként elengedhetetlen a folyamatos reformáció az egyház számára, úgy elengedhetetlen a folyamatos megigazulás a keresztyén egyén számára. Ha már ilyen reformátori textus áll előttünk, akkor bizony ássunk le e kincsesbánya mélyére, és vizsgáljuk meg, miből is él a keresztyén ember, mi az az alap, ami sziklaszilárdan megáll minden körülmények között. Mert bizony sokan ehelyett szalmát, pozdorját hordanak csupán össze (néha talán még alap gyanánt is, nemcsak felépítményként), és csodálkoznak, mikor életük építménye-tákolmánya összedől egy kis szellőtől. Aki azonban a Kősziklára alapoz, azt az orkán sem rendítheti meg...

Cselekedet-igazság — cselekedet-halál

Miközben az ember mindenáron igyekszik érdemekre szert tenni különféle cselekedetei által, úgy gondolja, hogy ezzel a lehető legjobb úton jár. Hiszen az élet egyértelműen igazolja ezt. Szakmájában az embert akkor fogadják el, ha már korábbi eredményeivel-cselekedeteivel bizonyított. Iskolában akkor kap jó osztályzatot, ha tudásával-cselekedetével kiérdemli. Nem is tudnánk olyan területet mondani az életben, ahol ezt ne látnánk jótékony hatásúnak. Természetes, hogy a vallási életünkben is eszerint járunk el, hiszen mégiscsak az lesz tekintélynek örvendő keresztyén, aki tetteivel kivívja magának e tiszteletet! Csakhogy igen felületes szemlélet ez! Igaz, amikor az ember a törvényt először hallja meg, úgy látja, hogy hát nosza, neki kell csak veselkedni, át kell tanulmányozni, és aztán aszerint eljárni, ahogyan Isten parancsolatai rendelkeznek. Ha azonban valaki komolyan rászánja magát erre, akkor egy idő után keservesen rá kell jönnie, hogy délibábot kerget. Nem képes a rendelkezések szerinti életre, újfent és újfent elbotlik és csak bukdácsol ezen az úton. A cselekedetei nemhogy nem szerzik meg számára a várt igazságot Isten előtt, hanem egyenesen halált szereznek.

Visszacsempészett cselekedet

Később aztán lehet, hogy meghalljuk az evangéliumot, amely arról az örvendetes újdonságról ad hírt, hogy Isten eljárt már helyettünk, és Ő megbocsát Jézusért. Sokan azonban ha át is élik e boldogító igazság felismerését, mégis ragaszkodnak a régi úthoz. Most, ha nem is az Ószövetség által kitaposott úton igyekeznek megfelelni Istennek életükkel, de akkor legalább Jézushoz való hűségükben igyekszenek érdemeket gyűjteni. Ahogyan a római gyülekezet is megismerte az evangéliumot, de rátekintett Ábrahámra, és megerősödött azon meggyőződésében, hogy az ősatya is cselekedetei révén vált a hit példaképévé, hiszen annyira hitt az Úrnak, hogy nemcsak elindult egyetlen szóra Háránból az ismeretlen Kánaánba, hanem még fiát is hajlandó lett volna megölni ugyanennek az Úrnak a szavára. Tagadhatatlan érdemei vannak hát!

És ehhez hasonló módokon csempésszük vissza a cselekedeteket vallási életünkbe. Ha már nem is ószövetségi módon, de még mindig a régi, érdemszerző szemléletben gondolkodunk. Pál azonban kijózanít, amikor rámutat, mekkora tévedés azt hinni, hogy Ábrahám megigazulása cselekedeteiből következtek, és nem kizárólag Isten kegyelméből! Mekkora tévedés azt hinnünk, hogy bármilyen kegyes, bármilyen hívő élet méltó lehet Urunk előtt dicsekedni, méltó lehet arra, hogy fizetségként elvárjuk szeretetét!

Hit-igazság — hit-élet

Az igazság azonban kizárólag hit által nyerhető el, ahogyan reformátoraink kezdettől fogva vallották. De nem a magunk hite által! Nem olyan értelemben hit által, hogy az bármi módon a magunk teljesítményévé lenne tehető, hivatkozási alappá válhatna a dicsekedésre, vagy követelőzésre! A hit általi megigazulás épp azt jelenti, hogy immáron félrelököm haszontalan, halált szerző ‘érdemeimet’, bármiféle világi vagy vallásos ‘teljesítményemet’, és végre helyet adok Isten munkájának — azaz hiszek golgotai keresztjén hozott megváltásában. Ez a hit — amely tehát kizárólag Isten munkája — szerez egyedül igazságot, ezért csak hit által igazulhatunk meg. Ez a hit kizárólag az, amely méltó a hit megnevezésre (szemben minden másfajta hittel, amely csak tévhit lehet), és ezért egyedül ez hozhat számunkra életet!

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Pál szavai révén betekinthetünk a keresztyén írásértelmezés módszertanába — abba, hogy miként kell a betű fogságából kiszabadulva a Lélek szabadságában érteni az Igét (itt konkrétan az ÓSZ‑t). Azaz elleshetjük az apostoltól, hogy a szó szerinti (itt konkrétan az ÓSZ‑i) értelem mögött miként kell megtalálnunk Szentlélek munkájára figyelve a krisztusi értelmet.

A megigazulás kérdését nem lehet lezárni soha. Több okból. Egyénenként is újra és újra tanulnunk kell — egyszerűen abból kifolyólag, hogy emberlétünkkel teljesen ellenkezik. Mi bizony érdemekre építünk, jutalmakra, fizetségekre. A világban ez végképp egyértelmű, amikor mindent a piac hat át — még azt is, amiről naivan elhinné az ember, hogy érdek nélküli folyamatokról van szó, áthatja a mammon. Pl. a környezetvédelem nagyszerű dolog, és a zöldek mozgalmát sokan tisztelik. Sajnos a valóság az, hogy ide is az üzletiség, a hasznosság elve tette be lábát, és tiszta eszenciaként sosem találkozunk a környezet önzetlen védelmével.

Ilyen világi háttér mögött nem csoda, hogy óemberünk nem enged el, és az egyházban is újra és újra fertőznek az érdemek. Hol így, hol úgy jelennek meg. Olyan, mint a baktériumok: ha egyiket sikerül valamiképpen kigyomlálni egy antibiotikummal, akkor a következő körben rezisztenssé válnak, és újra támadásba lendülnek. Hasonlóan, ha egy területen végre valakivel sikerül megértetni a hit általi megigazulást, akkor a védelem csak rövid ideig tart ki, aztán a cselekedetek általi megigazulás rezisztenssé válik, és újra megbetegíti az emberek hitét.

Nem új jelenség ez, tulajdonképpen már Luthernek magának is szembesülnie kellett, hogy még a lelkészek sincsenek tisztában a reformáció alaptanításával... Korábbi bibliaórán említettem Pintér Károly LMK-előadásából már, hogy Viszkok-Vető Lajos doktori értekezése szerint híveink úgy gondolkodnak a megigazulásról (450-500 évvel a reformáció után!), mintha nem is lett volna reformáció: kőkeményen vallják a cselekedetek általi üdvösség tévtanítását! Bizony, ennyire a vérünkben van, hogy ki akarunk érdemelni mindent — még a kegyelmet is!

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:

Veresegyház—Gödöllő—Isaszeg, 2001. augusztus 19. (Szentháromság u. 10.)

Egyirányú megigazulás	Rm 4,1-8.

Eredményes emberek

Szeretünk dicsekedni. Mivel szoktunk? Igyekszünk extra tetteinket felsorolni — vagy ha ilyen nincs, hát legalább a hétköznapi tetteink extra precizitással való végrehajtását emlegetni; ha még ilyen sincs, hát akkor költünk, kitalálunk valamit, csak nehogy lemaradjunk a többiek nagyotmondásától. Ahogyan a hétköznapiban, úgy a vallási életben is szeretünk dicsekedni. Ha mással nem, akkor paradox módon legalább szerénységünkkel dicsekszünk. Közben pedig elfelejtjük, hogy ha van is mivel dicsekedni társaink előtt, nincs mivel Isten előtt — ahogyan Ábrahámnak se volt. Mert kihagyjuk a számításból Jézus szavát: Ha mindezt megcselekedtétek is, csak haszontalan rabszolgák vagytok… Mert a hústest nem szerezhet igazságot, csak a hit.

Mit tudunk elérni cselekedetekből? Emberileg rengeteget. Forma 1 szervezői: alaposan felkészültünk, mindent megtettünk a biztonság érdekében. De mit érhetünk el saját erőnkből? Még itt is érezhetjük: a biztonsági őrök, rendőrkordon ellenére is előfordulnak betörések, balesetek… A magyar csoport is szinte emberfeletti teljesítményt nyújt azzal, hogy megpróbálnak átkelni Grönlandon; van hát mivel dicsekedni — de nem Isten előtt! Nemzeti ünnepünk feleleveníti azt is, István teljesítménye hatalmas volt (hiszen megmaradásunk volt a tét!) — mégis mit ér önmagában, test szerint? Isten szemében, az üdvösség tekintetében mindez semmi. Ábrahám se dicsekedhetett (2.), pedig ő is sok mindent felhozhatott volna — Hárán elhagyása, Izsák feláldozása!

Minduntalan úgy járunk, mint a Végtelen történet kőembere: Pedig olyan nagy, erős markom van… — A semmi mégis kiragadott kezéből mindent.

Eredménytelen tettek

Valljuk meg: nem szeretjük ezt az igét. Ragaszkodunk ahhoz, hogy erőfeszítéseket tegyünk, polgárit és vallásosat egyaránt, és ezek fényében elismerést vívjunk ki emberek és Isten előtt egyaránt. Ma nem illik ilyen ókori képzetekről beszélni — sem középkori reformáció nem kell nekünk, elvégre mi hipermodern emberek vagyunk, jobban tudjuk Pálnál, Újszövetségnél, Luthernél, sőt, magánál Istennél is…

Sokféle emberrel találkoztam már. Vannak, akiknek nincsenek határozott elképzeléseik az élet kérdéseiről. Vannak, akiknek nagyon is határozott képük van, de képesek megérteni másokat is. És vannak, akik képtelenek megérteni másokat, vagy legalábbis némelyeket. Ilyen ismerősöm szegezte egyszer nekem: „Mert mégis ki vagy te, hogy azt mered állítani, hogy: Benned győzött az igazság. Van egy isteni lény aki veled törődik. Te úgy élsz ahogy ez ennek az isteni lénynek tetszik. Rádtalált Krisztus.” Mi az, ami őt az elviselhetetlenség határán túl is bosszantja? Ha keresztyén megfogalmazással az alanyokat helyretesszük a 2 fordított mondatban is, akkor tulajdonképpen mindazt tartja bosszantónak, amit Isten tett!

Isten bennünket meggyőző igazsága. Isten velünk törődése. Isten akaratának bennünk megvalósulása. Isten megigazító szeretetének Krisztusban ránk találása. Mondhatni az, hogy nem mi vagyunk az aktívak, a cselekvők. Ehelyett a fontos számára: „Azért dolgozok napi 14 órát, azért sportolok, azért golfozok és sok minden egyebet, hogy magamnak bebizonyítsam mit érek.” Fontos hát, hogy egy ilyen világban mi mégis lássuk azt, amit az evangélium által Isten maga hirdet számunkra Krisztusban. Azt, hogy Előtte nincsenek felhozható tetteink, érdemeink, sem ügyességünk, amivel kivívhatnánk az elismerést. Nem, mert Előtte reménytelen bűnösök vagyunk. Ám boldog, akinek megbocsáttatott törvényszegése, elfedeztetett bűne!

Ki vagyok hát én, hogy Istenre bízom magam? Pedig csak így lehet! Vannak emberi lehetőségek és tervek — de ha nem Isten kezéből fogadjuk, mit sem érnek.

Tett nélküli érdem?

Egy zsidó ismerősömnek is sértő volt, amikor a hit általi, cselekedetek nélküli megigazulásról írtam, mely ilyen értelemben feleslegesnek tartja a cselekedeteket… Szerinte a hit semmi, a tettek döntenek. Lehet, hogy egyeseket bosszant, vagy egyenesen sért, ám nekünk az evangéliumban mégis az adatott, hogy a hit a minden, és a cselekedet a semmi… Ha jól belegondolunk, akkor nem is csoda ez a sértődő álláspont — hiszen más vallások valójában ‘szembeforgalomra’ törekszenek az egyirányú utcában: az ember Istenhez vezető útját keresik. Sőt, még a keresztyénség körében is minduntalan felüti fejét a tettek olyan hangsúlyozása, ami már-már vagy valóban Istenről tereli el a figyelmünket, és saját ténykedésünket állítja középpontba. Azonban a tettek mezejének sajnos a lángpallos behajtani tilos táblája állja útját. Ezért a keresztyénség nem az ember útjáról, erőfeszítéseiről, cselekedeteiről, érdemszerzéséről, bűntől tisztulásáról beszél, hanem azt az evangéliumot hirdeti, hogy Isten indult útnak az emberhez, hatalmas erőfeszítéssel történelmi tetteiben lép mellénk, hogy érdemtelenül is megigazítson, megbocsátva és a semmibe hajítva a hívők bűneit.

Amit Pál Gal-ban tömören megfogalmazott, Rm-ban kifejti. Így válhatott a levél a reformáció fontos könyvévé: megigazulás. Ha vargabetűkkel is, de Róma is közeledik efelé — ld. Közös nyilatkozat a megigazulásról kontra Dominus Iesus. Mindig nagy kísértés a (szemi)pelagianizmus. Persze, mint általában, most sem teljes körű elemzésből származó megállapítások hangzanak el minden körülménytől független igazságként. Nem lehet ezért kijátszani a megigazulásról szóló tanítást az engedelmességgel szemben. Ahogyan fordítva sem…

A többdimenziós teret egymásra merőleges tengelyek feszítik ki, egy pont helyét ennek megfelelően néhány koordináta jellemzi. Ehhez hasonlíthatók talán a reformátori elvek is — amelyek nem szemben állnak egymással, hanem egy ortogonális rendszert feszítenek ki; a középpontban a solus Christus, és ehhez képest különböző irányok, mint irányelvek feszülnek: sola scriptura, sola fide, sola gratia — végül, de elsősorban a theologia crucis, mint az egész koordinátarendszer interpretációs keretmechanizmusa… Most a sola gratia elvének mindenre alkalmazhatósága kerül kérdéses helyzetbe: vajon Ábrahám nem kivétel‑e? Hiszen a zsidó írástudomány őt, mint a törvény szerinti élet mintaképét szemléli!

Megbocsáttattak!

A gondolatmenet végén azonban egyértelmű a végeredmény: „Ezzel Pál kimondja a legforradalmibb tételt: Ábrahám a hit által való megigazulás példája.

Megerősíti ezt két zsoltáridézet. Mindenik azt mondja: boldog az az ember, akinek az Úr nem tulajdonít bűnt, akinek bűneit elfedezi. A Törvény alapján ezt Isten nem teheti, mert a bűnt meg kell büntetni, ki kell adni azt, amit érdemel. Csak a kegyelem alapján teheti meg, s csak hit által fogadhatja el az, akivel megteszi.” (Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata II.)

Ne feledjük, Dávid milyen helyzetekben is fogalmazza meg zsoltárát: Betsabé, Uriás álságos megöletése után! A fizikában létezik egy nagyon könyörtelen törvény, amelynek mindennapi életünkben is megtapasztalható következménye, hogy előbb-utóbb minden elromlik. A bűn éppoly könyörtelen, mint a termodinamika második főtétele, mely szerint a rendetlenség csak egyre nő, soha nem csökken. Ha eltörünk egy tányért, visszacsinálhatjuk a II. főtétellel szembeszállva, és az eredeti sértetlensége előállhat? Legfeljebb újat vehetünk. Így van ez a bűnös szívvel is. Javítgatni nem lehet, csak a bűnbocsánat által újjáteremteni. Ez az igazi megigazulás — és ezért nem lehet benne érdemünk, hanem kizárólag Isten teremtő cselekedete.

„Boldog az az ember, akinek az Úr nem tulajdonít bűnt. Nem az, akinek nincs bűne, vagy legalábbis azt hiszi, hogy Isten minden parancsát megtartja, vagy éppenséggel egyáltalán nem tudja, hogy mi a bűn. Boldog az, aki szembesül a valósággal, szembesül a bűn valóságával, a saját bűnös voltával, s azt — bűnbánattal — vállalni tudja az Isten színe előtt. S az átéli, hogy egyedül az Istennek van joga arra, hogy feloldjon a bilincsekből, hogy megbocsásson, hogy elengedje a vétkes tartozást, megigazítson. …

Csakis az ő sebe, a golgotai kereszthalála az, ami ‘kihúzta a dugót az Isten kegyelmét tartalmazó hordóból’, hogy az ránk áradjon!” (Bence Imre, Lelkipásztor, 2001/7-8., 306. o.)

Ámen

Imádkozzunk!

Üres és mocskos kézzel állunk Előtted, bűnösöket megigazító Istenünk! Koldusszegény, királyi gazdagon. Mert bár semmit nem adhatunk Neked, nem mutathatunk fel érdemeket, Te mégis mérhetetlenül megajándékoztál, amikor a hit szikráját gyújtottad szívünkben, hogy tőle az egész kazal lángra lobbanhasson. Így nyújtod szüntelenül a bűnbocsánat megigazulását már mostani életünkben, hogy aztán az örök hazában teljesedjen ki. Nincs hát mivel dicsekednünk, nem hivatkozhatunk semmiféle érdemre, teljesítményre, hiszen csak haszontalan szolgák vagyunk. Nincs hát több szavunk se már — csak egy lehet: a hála. Köszönjük, hogy megmentettél minket a Golgotán!

Ámen

Kommentárok:

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Róm 4,1

Értelme ez: Miután bebizonyíttatott, hogy az ember hit által igazúl meg, mi lett Ábrahámmal a mi atyánkkal? Vajjon ő csupán a törvényszerű cselekedetek által nyert‑e megigazúlást, vagy a hit által? – E kifejezés ‘test szerint’ annyit tesz, mint csupán a törvényszerű cselekedetek által, mi nemcsak a külső szertartásokat foglalja magában, minő a körűlmetélés (10. v.), hanem egyéb erkölcsi cselekvényeket is, melyek a hit állapotán kivül vitettek véghez, mint ezt a 2. 4. 5. versben a munkálkodás megfejti (vesd össze: Rom. 11,6. Efez. 2,8.). Justinian. A feleletet hozzá kell gondolni. Nem e cselekedetek, hanem a hit által, lásd a követk. és az 5-ik jegyz.

Róm 4,2

test szerinti, földi, emberi érdeme van, mely megfelel az ő földi működésének, de mely nem érvényes az Isten előtt.

Róm 4,3

hogy Isten az igéreteket teljesíteni fogja, melyet neki nagyszámú (lelki) ivadékról (13. v. s követk.) tett.

Róm 4,3

Ezen hivő bizalomért csupán kegyelemből, minden megelőző jócselekedetek érdeme nélkül, úgy tekintetett, mint megigazúlásra méltó, s ettől fogva érdemesítette őt Isten a megigazúlásra (bűnbocsánatra, megszentelésre, üdvözűlésre). Az igazságúl való tulajdonitás nem úgy értendő, mintha Ábrahám csak igaznak tekintetett volna, a nélkül, hogy Isten őt valóban az igazság állapotába helyezte volna; hanem azt akarja kifejezni, hogy Isten az ő érdem nélküli, bűnös állapotát kegyelemből a hitért olyanúl tekintette, mely attól kezdve a megigazúlás állapotába vala átmenendő.

Róm 4,5

A 2–5. v. értelme és eszmesorozata ez: Ha Ábrahám ama cselekedetek által nyert megigazúlást, akkor azzal dicsekedhetett (habár nem Isten előtt), sőt a megigazúlást, mint érdemlett jutalmat, követelhette. De ennek ellenmond az írás, mely szerint a megigazúlás neki csupán hitéért és csak kegyelemből adatott. Ezt pedig nem lehetne mondani, ha Ábrahám az ő cselekedeteinél fogva igazúlt volna meg; mert a jócselekvőt megilleti a jutalom tartozásból, a hivőnek pedig a megigazúlás jutalma nem tartozásból, hanem kegyelemből adatik, azaz, tulajdoníttatik.

Róm 4,5

‘az Isten kegyelmének végzése szerint’ nincs meg a görögben.

Róm 4,6

Valamint Dávid is a megigazúlást nem a jócselekedeteknek tulajdonítja, hanem Isten érdem nélkül adott kegyelmének (melyben a hivőleg bízó részesűl).”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Róm. 4,1–8. Ábrahám hit által igazult meg.

A Krisztusban adott megigazulás kegyelemből, hit által van. Pál kérdése most az, hogy a megigazulás ‘ős típusának’, Ábrahámnak a megigazulása vajon nem ellenpélda‑e? Fel kell vetnie ezt a kérdést, mert Izráel írásmagyarázatában Ábrahám úgy szerepel, mint a cselekedetekből való megigazulás típusa. Zsidókkal együtt kérdez Pál, azért fogalmazza úgy a kérdést, ahogyan teszi: mit mondhatnak azok, akiknek test szerinti ősük Ábrahám, mi is hát a lényege annak, ami vele történt, amire ő eljutott?

Ha Ábrahám döntése önmaga emberi erejéből fakadt, akkor ez emberi dicséretre számot tarthat, de Istenhez való viszonya szemszögéből jelentéktelen (1–3). Az írás úgy beszél Ábrahámról, mint aki Isten megszólító szavára hátat fordít egész addigi életének, emberileg biztosítottnak látszó körülményeinek, és nekivág – egyedül Isten szava iránti bizalomból – az ismeretlennek és a bizonytalannak. Ábrahám példája azért szemléltet kitűnően, mert döntésének történeti előzménye sincs: az üdvösség történetében a nullpontról indul el. Viszont az írás szava világosan megmondja, hogy Ábrahámnak Isten előtt nincsen semmiféle igazsága: ha volna, akkor nem Istentől kellene ezt várnia és megkapnia. Így Ábrahám esetében világosan látható, hogy Isten kegyelmes cselekvése az, ami vele történik, ennek alapján számít igaznak Isten előtt, minden emberi előzmény nélkül.

Világos, hogy csak két út lehetséges, és ezek kölcsönösen kizárják egymást (4–5). Az egyik az emberi cselekvés útja, de aki erre az útra lép, annak jogos követelése van, tehát nem vár kegyelemre. Ábrahámra nézve az írás nem erről beszél. Akkor csak a másik út marad: aki nem emberi teljesítményeivel akarja megoldani életét, az kiszolgáltatja magát Istennek – nem kényre-kegyre, hanem kegyelemre. Ez a maga-kiszolgáltatása nem emberi munka, ilyesmire emberi erőnkből nem futja. Ez Isten irántunk való hűségének gyümölcse, amely megteremti bennünk is az új életformát: a hit életformáját. Ez a hit arra az istenre hagyatkozik, aki a nem-kegyest (asebé), a vallásos előzményekkel nem rendelkező embert, amilyen Ábrahám is volt megszólíttatásakor, igaznak fogadja el, és arra vár, hogy ő kegyelemből jutalmazza meg igazságával iránta való feltétlen bizalmáért.

A zsoltáríró makarismosa (Zsolt 32:1k.) a bizonyíték arra, hogy Ábrahám kegyelemből, hit által igazult meg (6–8): azt nevezi boldognak, aki bűnbocsánatot nyert Istentől, akinek bűnösségét Isten nem tekinti számítási alapnak hozzá való viszonyában. Azt, aki hitében tud az ő hűségére válaszolni, és teljesen rá tudja magát bízni Isten föltétel nélküli kegyelmére.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„b) Ábrahám példája (4,1—25)

A tétel tehát az, hogy Ábrahám a kegyelemből hit által való megigazulás példája. Mit mondunk tehát, hogy áll a dolog Ábrahámnál, a mi test szerinti ősatyánkkal? (Ez a helyes fordítása az első versnek!) Mert ha Ábrahám cselekedetből igazult meg, ez igen szép dolog, s dicsekedhetik vele az emberek között, mint páratlan, kivételes teljesítménnyel, de akkor sem az Isten előtt. De az Írás egészen mást mond. Az Írás azt mondja: hitt Ábrahám az Istennek, és tulajdoníttaték ez neki igazságul. Ha valaki cselekedetek alapján kiérdemel, megszolgál valamit, bért, napszámot, vagy más ellenértéket, az neki jár, azzal neki tartoznak, az neki nem kegyelemből adatik. Márpedig mikor a hitre — tehát nem teljesítményre! — adatott az igazság Ábrahámnak, akkor kegyelemből adatott, tulajdonítás által. Ábrahám nem cselekedett, nem teljesített semmit, hitt annak az Istennek ígéretében, aki az ‘istentelent megigazítja’, tehát hitt Istennek képtelen, észfeletti lehetetlen ígéretében, s ezzel elvette az ígéretben felajánlott kegyelmet. Ezzel Pál kimondta a legforradalmibb tételt: Ábrahám a hit által való megigazulás példája.

Megerősíti ezt két zsoltáridézet. Mindenik azt mondja: boldog az az ember, akinek az Úr nem tulajdonít bűnt, akinek bűneit elfedezi. A Törvény alapján ezt Isten nem teheti, mert a bűnt meg kell büntetni, ki kell adni azt, amit érdemel. Csak a kegyelem alapján teheti meg, s csak hit által fogadhatja el az, akivel megteszi. Mind a két példa egyet mond: kegyelemből, hit által.

A kérdést még élesebb világításba helyezendő, felveti a kérdést: Mikor történt az, hogy Ábrahámnak a hite igazságul tulajdoníttaték? Kiderül, hogy a körülmetélkedés előtt, mert a körülmetélkedés az ő megigazulásának következménye, jegyző pecsétje s nem előfeltétele, szerző oka. Ábrahám tehát akkor igazult meg, amikor még nem volt zsidó, amikor még nem állott a Törvényt jelző körülmetélkedés parancsa alatt. Ábrahám ennélfogva a hívő pogányoknak is ősatyja éppúgy, mint a zsidóknak. Sőt a zsidóknak sem a körülmetélkedésben az ősatyjuk, hanem a hitben, vagyis csak azoknak az ősatyjuk, akik követik Ábrahámnak, a mi atyánknak, a körülmetéletlenségben tanúsított hitét. Kimondotta tehát a forradalmi szót: csak a hívő az Ábrahám fia, tekintet nélkül arra, hogy zsidó vagy pogány; viszont aki csak Törvény, cselekedet, csak körülmetélkedés által vél Ábrahámhoz tartozni, azok nem fiak.

Áll tehát a tétel, hogy Ábrahám kegyelemből, hit által igazult meg. Törvényből nem igazulhatott meg, mert a Törvény haragot nemz a 2. fejezet szerint, s ahol nincs Törvény, nincs áthágás, ahol nincs áthágás, nincs az áthágást megbocsátó, figyelmen kívül hagyó, észfeletti isteni kegyelem. De a kegyelem még más csodát is tesz: a hitben valóra válnak ígéretei (13., 14., 15. v.).

A következő versekben azt fejti ki az apostol, hogy Ábrahámnak hit által való megigazulása mit jelent reá és reánk nézve. Reánézve jelenti azt, hogy az ígéretet — nagy néppé teszlek —, elszántan, vakmerőn valóságnak vette. Rátette egész életét, mint ahogy később rátette Isten szavára a fia életét, s ezzel az ígéret — hit által — valósággá lett. Hitében valósult meg a kegyelem. A kegyelem pedig a szuverén Istennek cselekvése, amelynek nincs határa, nincs korlátja. Előtte semmi sem lehetetlen: a halottakat megeleveníti, a nem létezőket ‘előszólítja’, mint meglévőket. Ezt tette Ábrahámnak is. Az ő kihalt testét és Sára kihalt méhét megelevenítette, belőlük származott a nagy nemzetség, a tenger fövényénél s az ég csillagainál számosabb nép, akik közé hit által mi is számíttatunk, szóval mindazok, akiket az Isten kegyelme a magáéinak elhívott, akik az ígéretek örökösei. Tehát Ábrahám hite rábukkant, felfedezett egy óriási valóságsorozatot, ami akkor még csak ígéret volt, de Ábrahámra hit által valóság. És az Ábrahám vakmerő hitét igazolták a következmények.

Ábrahámnak fiai, az ígéretek örökösei mi is azáltal leszünk, ha hiszünk abban, aki feltámasztotta a mi Urunkat, a Jézus Krisztust, a halálból. Azt a Jézus Krisztust, Aki halálra adatott a mi bűneinkért és feltámasztatott a mi megigazulásunkra. A Benne megjelent kegyelem így igazít meg minket, a Benne vetett hit által. Kegyelemből, hit által ezt adja elénk az Ábrahám példája is.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„B. A tulajdonított igazság szemléltetése (4. rész)

Az apostol előadta álláspontját arról, hogy Isten a hit alapján nyilvánítja igaznak az embereket, és nem a cselekedeteik szerint. Ha igaz állítása, akkor ezt a múltból vett példákkal alá kell tudnia támasztania. Ezt szemléltette Ábrahám, Izráel ősatyja (vö. Jn 8:39) és Dávid példájával (vö. magyarázatok a ‘törvény és a próféták’ kifejezésnél, Róm 3:21).

1. HITBŐL ÉS NEM CSELEKEDETEKBŐL (4:1-8)

4:1. Pál hatszor teszi fel a Mit mondjunk tehát? kérdést (6:1; 7:7; 8:31; 9:14, 30), és ezek közül az elsőnél vezeti be Ábrahámmal kapcsolatos példáját. Úgy utal Ábrahámra, mint a mi... ősatyánkra. (Az ‘ősatya’ kifejezés csak itt szerepel az ÚSZ-ben.) Ezt nyilvánvalóan azért tette, hogy megkülönböztesse a testi származást a lelki atyaságtól, amit később említ a 4:11-12, 16-ban. Mit ért el ez a pátriárka a saját erejéből? Milyen leckét tanulhatnak meg Pál olvasói Ábrahám példájának bibliai említéséből?

4:2-3. A rabbik azt tanították, hogy Ábrahámnak maradtak felesleges érdemei az igaz tetteiből, melyek utódai rendelkezésére állnak. Pál erre a gondolatmenetre épített, és elfogadta, azt feltételezve, hogy ha Ábrahám cselekedetekből igazult meg, akkor van mivel dicsekednie (vö. dicsekedés a 2:17, 23; 3:27-ben). De Pál kiköti, hogy Ábrahám dicsekedése csak emberek előtt lenne lehetséges, nem Isten előtt. Ha valaki a cselekedetei alapján elérheti a teljes megigazulást — bár ez lehetetlen — akkor sem dicsekedhetne ezzel Isten előtt. Pál ezután egy olyan tekintélyhez fordul, melyet olvasói elismertek, amikor ezt kérdezi: Mit mond az Írás? Az 1Móz 15:6-ot idézi, mely azt mondja, hogy hitt Ábrahám az Istennek és ígéreteinek, és Isten ezt számította be neki igazságul. Mivel hitt, Isten igazságot írt a számlájára (‘jóváírta’, elogisthé, a logizomai-ból számlázással kapcsolatos kifejezés). Pál már korábban is idézte ezt az igeverset (Gal 3:6).

4:4-5. Ezután az apostol kifejti az idézett igevers jelentőségét. Rámutat, hogy a munkás bére az, amivel tartoznak neki, mert megdolgozott érte, és nem kegyelemből számítják. Következésképpen, aki nem dolgozik, de hisz (jelen időben) abban, aki megigazítja az istentelent (asebé, „istentelen”; vö. 5:6), annak a hite számít igazságnak (vö. 4:3). Ábrahám az utóbbiak közé tartozott, amint az Írás mondja. Nem azért igazult meg, mert tett valamit érte, hanem azért, mert bízott Istenben.

4:6-8. Ez az Ábrahámmal kapcsolatos tény igaz volt Dávidra is. Isten vele kapcsolatos irgalmas bánásmódjának leírására Pál a Zsolt 32:1-2-őt idézi. Egy olyan ember, mint Dávid, akinek Isten cselekedetek nélkül tulajdonít igazságot, boldog. Akinek megbocsáttattak és elfedeztettek bűnei. Ahelyett, hogy bűneit számlájára írnák (logisétai), Isten igazságot tulajdonít (logizetai; vö. Róm 4:3) neki.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„E) Az evangélium összhangja az Ószövetséggel (4. fej.)

Az ötödik fő kérdés, amit Pál feltesz, a következő: Összhangban van‑e az evangélium az ÓSZ tanításaival? A válasz erre a kérdésre különösen a zsidó nép számára fontos. Ezért az apostol most kimutatja, hogy teljes összhang létezik az ÚSZ‑i evangélium és az ÓSZ között. A megigazulás mindig is hit által történt.

4,1 Pál úgy bizonyítja ezt, hogy Izráel történelmének két legnagyobb alakjára hivatkozik: Ábrahámra és Dávidra. Isten nagy szövetségeket kötött ezzel a két emberrel. Az egyik a törvényadás előtti századokban élt, a másik pedig sok évvel azután. Az egyik a körülmetélkedés előtt igazult meg, a másik pedig utána.

Gondoljunk először Ábrahámra, aki minden zsidó ősatyja. Mi volt a tapasztalata a hústest szerint? Mit talált arra vonatkozóan, ahogyan valaki megigazulhat?

4,2 Ha Ábrahám cselekedetek által igazult volna meg, akkor oka lenne a dicsekedésre. Megveregethetné a vállát, mivel igazságos helyzetet érdemelt ki Isten előtt. De ez teljességgel lehetetlen. Senki sem lesz soha képes dicsekedni Isten előtt (Ef 2,9). A Szentírásban nincsen semmi, ami arra utalna, hogy Ábrahámnak volt valamilyen alapja a dicsekedésre, és cselekedetei által igazult meg.

Valaki azonban így érvelhetett: ‘Nem mondja‑e a Jakab (2,21), hogy Ábrahám cselekedetekből igazult meg?’ Igen, mondja, de az értelme egészen más. Ábrahám hit által igazult meg az 1Móz 15,6 szerint, amikor hitt Isten ígéretében a számtalan leszármazottra vonatkozóan. Az harminc vagy még több évvel később történt, hogy megigazult (igazoltatott) cselekedetek által, amikor elindult, hogy feláldozza Izsákot égőáldozatként Istennek (1Móz 22). Az engedelmességnek ez a cselekedete bizonyította hite valóságos voltát. Ez annak külső bemutatása volt, hogy valóban megigazult hit által.

4,3 Mit mond az Írás Ábrahám megigazulásával kapcsolatban? Ezt mondja: ‘Hitt az Úrnak, és tulajdoníttatott az őnéki igazságul’ (1Móz 15,6). Isten megjelent Ábrahámnak és megígérte neki, hogy számtalan utódja lesz. A pátriárka hitt az Úrban, és Isten igazságot tulajdonított neki. Más szóval, Ábrahám hit által igazult meg. Ez ennyire egyszerű volt. A cselekedeteknek semmi közük nem volt hozzá. Említve sincsenek.

4,4 Mindez elvezet bennünket a Bibliában található egyik legnagyszerűbb megállapításhoz azzal az ellentéttel kapcsolatban, ami a cselekedetek és a hit között fennáll Isten üdvtervében.

Gondoljuk el a következőt: amikor valaki dolgozik a megélhetésért és a hónap végén megkapja a fizetést, jogosult a munkabérére. Megérdemelte. Nem hálálkodik és nem hajbókol alkalmazója előtt, megköszönve neki, hogy ilyen kedves volt hozzá; és nem is tiltakozik, hogy nem érdemli meg a pénzt. Egyáltalán nem! Zsebre teszi a pénzt és hazamegy azzal az érzéssel, hogy megfizették az idejét és a munkáját.

De a megigazulás dolgában nem így megy a dolog.

4,5 Meghökkentőnek tűnhet, de a megigazult ember az, aki elsősorban nem munkálkodik. Elutasít minden lehetőséget arra, hogy kiérdemelje üdvösségét. Megtagad minden személyes érdemet vagy jóságot. Elismeri, hogy legjobb munkáinak összessége sem teljesítheti sohasem Isten igazságos igényeit.

Ehelyett hisz abban, aki megigazítja az istentelent. Hitét és bizodalmát az Úrba veti. Szaván fogja Istent. Mint már láttuk, ez nem érdemszerű cselekvés. Az érdem nem a hitében van, hanem abban az Istenben, akiben hisz.

Figyeljük meg, hogy hisz abban, aki megigazítja az istentelent. Nem jön azzal a kifogással, hogy megpróbálta a legjobbat, hogy az aranyszabálynak megfelelően élt, így nem olyan rossz, mint mások. Nem! Hanem jön, mint istentelen, vétkes bűnös, és rábízza magát Isten kegyelmére.

Mi az eredmény? Hite igazságul tulajdoníttatik neki. Mivel hitt, ahelyett, hogy cselekedett volna, Isten igazságot tulajdonít neki. A feltámadott Úr érdemeiért Isten igazságba öltözteti, és így alkalmassá teszi a mennyre. Ettől kezdve Isten Krisztusban látja, és ezen az alapon elfogadja.

Összefoglalva tehát, a megigazulás az istentelenekért és nem a jó emberekért van. Ez kegyelem dolga, nem az adósságé. Hit által kapható, nem cselekedetek által.

4,6 Ezt követően beszél Pál apostol Dávid királyról, hogy tézisét bizonyítsa. Ennek a versnek közvetlenül az elején lévő ‘amint’ szó mutat arra, hogy Dávid tapasztalata ugyanaz volt, mint Ábrahámé. Izráel zsoltáros énekese azt mondta, hogy boldog ember az a bűnös, akinek Isten igazságot tulajdonít cselekedetek nélkül. Bár Dávid sohasem mondta ezt ilyen sok szóval, az apostol ezt a Zsolt 32,1-2-ből veszi, amit idéz a következő két versben.

4,7 Boldogok, akiknek megbocsáttattak az ő hamisságaik, és akiknek el-fedeztettek az ő bűneik.

4,8 Boldog ember az, akinek az Úr bűnt nem tulajdonít.

Mit mutat be Pál apostol ezekben a versekben? Mindenekelőtt megfigyelte, hogy Dávid semmit sem mondott a cselekedetekről; a bűnbocsánat Isten kegyelmének ügye, nem az ember erőfeszítése. Másodszor meglátta, hogy ha Isten nem tulajdonít bűnt valakinek, akkor annak igaznak kell lennie Isten előtt. Végül meglátta, hogy Isten megigazítja az istentelent; Dávid házasságtörésben és gyilkosságban volt vétkes, mégis ezekben a versekben érzi a teljes, ingyenes bűnbocsánat ízét.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„45 1. mit mondjunk hát, mit ért el Ábrahám?: A görög szöveg bizonytalan. Sok kommentátor (Leenhardt, Lyonnet) és változat (Goodspeed, RSV, NEB) kihagyja a problémás heurékenai infinitivust (B, 6, 1739). A nehezebb olvasat (az a, A, C, D, E, F, G) megtartja az infinitivust ‘Mit mondjunk hát, mit ért el (talált) Ábrahám?’, azaz miféle igazság volt az övé? (így Cranfield, Käsemann, Wilckens). A kéziratok egy másik csoportja (K, L, P) a gör. kata sarka-val kapcsolja össze az infinitivust: ‘Mit mondjunk, mit talált Ábrahám test szerint?’, azaz mit ért el természetes erővel? Ez az utóbbi olvasat, amellett, hogy gyengén adatolt, nincs összhangban a páli tanítással. A másik kettő mindegyike mellett több érv szól. a mi test szerinti ősatyánk: (ld. 1,3). Az Ábrahámtól származás a zsidók körében büszkeség forrása volt (Mt 3,9; Lk 3,8). 2. cselekedetekből: A korabeli zsidóság Ábrahámot, mint a törvény előzetes megtartóját ábrázolta (Sír 44,20 [a Ter 26,5 midrása]; Jub. 6,19), s még tágabb értelemben is beszélt ‘cselekedeteiről’ (a királyok felett aratott győzelme [Ter 14]; próbatétele [Ter 22,9-10]), mint igazságának forrásáról (1Makk 2,52; Bölcs 10,5; vö. Jak 2,21). Ám amikor csak annyit mond: ex ergón, Pál a ‘törvény cselekedeteire’ gondol (ld. a 2,15-höz fűzött megjegyzést; egyedül ez illik ebbe a szövegkörnyezetbe). Pál valójában elutasítja azt a korabeli zsidó nézetet, hogy Ábrahám a törvény megtartója volt. van mivel dicsekednie: Emberek előtt. 3. hitt Ábrahám az Istennek, és Isten ezt számította be neki igazságul: Ter 15,6 (vö. Gal 3,6). Ábrahám hitt Jahve számos utódról szóló ígéretének, és ez a hit ‘beszámíttatott neki’. Az idézet nem a TM-ből (‘Ábrám hitt Jahvénak, és ő ezt igazságául tudta be.’), hanem a LXX-ból származik (a szenvedő igével). Ábrahám hite itt Jahve szavának elfogadását jelenti, és azt a készséget, hogy azt megtartsa. Ez személyes bizalmat feltételezett, és benne volt reménysége egy olyan ígéretre nézve, amelyre nincs pusztán emberi garancia (4,18). Az ÓSz szövege Pál számára azt bizonyítja, hogy Ábrahám a cselekedetektől függetlenül igazult meg, és nem volt oka dicsekvésre. Az elogisthé, ‘beszámíttatott’, könyvelői kifejezés, amelyet átvitt értelemben alkalmaznak az emberi viselkedésre (MTörv 24,13; Zsolt 106,31); azt gondolták, hogy a jó és gonosz cselekedetek könyvekben vannak feljegyezve (Eszt 6,1; Dán 7,10). Pál számára Ábrahám hite igazságnak számított, mert Isten úgy látja a dolgokat, ahogyan vannak. Ábrahám hitének megnyilvánulása de se igazzá tette (→ 82:70). 4. nem kegyelemből számítják, hanem azért, mert tartoznak vele: A fizetésért dolgozó munkásnak nyilvánvaló joga van béréhez. Pál azért vezeti be ezt az összehasonlítást, hogy a 2. verset szemléltesse vele. Isten sohasem volt Ábrahám adósa, és megigazulása nem valamilyen adósság törlesztése. 5. hisz abban, aki igazzá teszi az istentelent: Ez nem Ábrahám hitének elméleti kifejezése, azt sem jelenti, hogy Ábrahám maga asebés, ‘istentelen’ volt, mielőtt hitét Jahvéba vetette. A zsidó hagyomány Ábrahámot gér-nek, ‘idegennek’ (Ter 23,4) tartotta, aki a pogányságból hívatott meg. Mivel a Jahvéba vetett hit pillanatában, amelyről Pál beszél, Ábrahám már megkapta elhívását, és aligha volt ‘istentelen’, az ‘aki igazzá teszi az istentelent’ Pál eredeti megállapítása Istenről.

46 6. Dávid: Mint zsidó kortársai, Pál is Dávidot tekintette a zsoltárok szerzőjének, bár az idézett (személyes hálaadó) zsoltárt általában későinek tekintik. A TM-ben ősi címe: ‘Dávidé’. cselekedetek nélkül: Ezeket a fontos szavakat a mondat hangsúlyos utolsó részébe helyezi, közvetlenül megelőzve magát a zsoltárt. 7. boldogok, akiknek...: Zsolt 32,1-2 (LXX). A szöveg Pálnak a Ter 15,6-tal elkezdett érvelését folytatja. Ahogyan Isten igazságot tulajdonított Ábrahámnak érdemszerző cselekedetektől függetlenül, úgy egy embert is elfogadhat ilyen cselekedetek nélkül is. Az első esetben Pál a cselekedetektől való elvonatkoztatással érvelt; most azzal, hogy megmutatja: az érdemszerző cselekedetek hiánya nem akadálya az Isten általi megigazulásnak. A zsoltár idézett igéi, ‘bocsánatot nyert’, ‘bűnei betakartattak’, az ember Isten előtti igazsága akadályának eltörlését fejezik ki. Mintegy a keresztény tapasztalat negatív oldalát mutatják be. De a Zsolt az isteni kegyelem ingyenességét is hangsúlyozza; csak az Úr az (Jahve; vö. 9,28), aki ezt a hatást elérheti, s az embereknek bízniuk kell benne, és körülvenniük magukat az ő szeretetével (Zsolt 32,10). A zsoltár szavai nem feltétlenül jelentik azt, hogy a bűnök megmaradnak, míg Isten jóakarata csupán elfedi őket. Ezek a bűnök eltörlésének metaforái. Így mindkét tanú, Ábrahám és Dávid, azt mutatja meg, hogy maga az ÓSz támasztja alá Pál tételét a hit általi, kegyelemből való megigazulásról. Ily módon tanítása ‘érvényt szerez’ a törvénynek (3,31).”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„HIT ÉS BOLDOGSÁG

Róm 4,1-8

A levél a beszélgetés (homilia) stílusában folytatódik. Érvelésében a rabbik eljárását követi (pl. legalább két bizonyító adat kell az állítás alátámasztására), tartalmában azonban eltér azoktól, mert a rabbik Ábrahám hitét is cselekedetnek tekintették. Pál nem vonja kétségbe, hogy Ábrahám rendkívüli személyiség volt, s tettei útmutató erővel hatnak. Méltán lehetett volna büszke ‘a mi test szerinti ősatyánk’ emberek előtt, de Isten előtt semmiképpen! Minél fogva az Ábrahámmal dicsekvők elbizakodottsága (vö. Jn 8,39kk) sem tartható fenn hitelesen, ami azt is meghatározza, hogy mit mondunk, miként viselkedünk. Lám az 1. v. ‘Mit mondjunk...?’ kérdése sem pusztán csak stíluseszköz. Minden emberi vélekedésen túl perdöntő az 1Móz 15,6, mely szerint Ábrahám hitt Istennek, hitt abban, hogy megszámlálhatatlan utódja lesz, s mert hitt, ezt számította be neki Isten igazságul. Merő kegyelem volt, ami vele történt, nem fáradozásért kapott tehát bért, mert érdemgyűjtő cselekedetek nélkül hitt az istenteleneket megigazító Istennek, s hite számíttatott be néki igazságul. — A másik bizonyító adat a Zsolt 32,1k dávidi vallomásából való: boldog az az ember, akinek megbocsáttattak törvényszegései és elfedeztettek bűnei. Megint más megvilágításban: a bűnbocsánat azt jelenti, hogy Isten nem tulajdonít neki bűnt, megigazította őt. A hit tehát a bűnbocsánat személyes elfogadása, a kegyelemből nyert megigazulás boldog bizonyossága, az a tudat, hogy bűnei elfedeztettek. Ezt a boldogságot semmi nem pótolhatja, mert minden egyéb boldogítás mondvacsinált. A bűnbocsánat ellenben lelkünkben érzelmileg is feltöltött állapotra juttat, s e belső boldogságnak messze kiható, személyes életet, de környezetet is formáló ereje és kisugárzása van.

Az apostol egyoldalúnak tekintett állítását igyekszik kiigazítani később Jakab levele 2,14kk szakaszában. A két álláspont mégsem állítható szembe, mert Pál a megigazulás zsidó félreértése ellen küzd, Jakab pedig immár a keresztyén félremagyarázás ellen, midőn az elsekélyesedett kegyelem fogalom vált üressé és a kényelmesség párnájává. Ezért mondja ki azt, hogy a hit cselekedetek nélkül halott, mert az élő hit egyben cselekedet is, érdemszerző szempontoktól mentesen. A jól értett és átélt hit tett is, aminthogy a Jahve név is tulajdonnévvé lett ige, létige és tett-ige egyben. A hitnek is ilyen isteni természete van.

Kétségtelen, hogy az apostol ezen a helyen a beszámított, a bűnösnek tulajdonított igazságot mutatja be Ábrahám és Dávid példáján olyanok meggyőzésére, akik nehezen tudtak elszakadni az érdemszerző cselekedetek szemléletétől, s a vele való dicsekvéstől. Ábrahám megigazítása azonban maga is prófécia volt, s nem hatott benne még az, ami ‘most’ (3,22.26) lehetséges Krisztus feltámadásában, a próféciák beteljesedése idején. Ámbár ebbe az irányba mutat az Abrám-Ábrahám névváltás (1Móz 17,5), az apostol azonban erre nem tér ki. — Isten tehát nemcsak igaznak vesz, de azzá is tesz, hogy új életben járhassak, de a kegyelem e talajától soha nem szabad elszakadnom, s dicsekvővé válnom.”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„Ábrahám hit által igazult meg. A zsidók úgy vélték, hogy üdvösségük Ábrahám hőstettein alapul, s a körülmetélkedést a cselekedetek által való megigazulás jelének tekintették. Pál azonban az Írásból bebizonyítja, hogy Ábrahám hit által igazult meg. Azt olvassuk a Bibliában, hogy Ábrahám még körülmetéletlen volt, amikor hite máris »beszámíttatott igazságul« (1Móz 15:6). A körülmetélés intézményéről Mózes első könyve 17. részéig nem is hallunk.

A körülmetélés tehát nem a cselekedetekkel megszerezhető igazság jele, hanem »körülmetéletlenül tanúsított hite igazságának pecsétjéül kapta« (4:11). Ennek folytán Ábrámból Ábrahám lett, azaz sok nép atyja, minden hívők atyja. Emberileg szólva: Ábrahám halott volt, de húsvéti hite volt, hitt abban, aki életre kelti a halottakat (Ézs 26:19; 5Móz 32:39), és »létre hívja a nem létezőket« (4:25).”

(W. E. Vine: A rómaiakhoz írt levél. Evangéliumi Kiadó):

„IV. FEJEZET
BIZONYÍTÉKOK ARRA, HOGY A MEGIGAZULÁS A HIT FELTÉTELE ALAPJÁN TULAJDONÍTHATÓ AZ EMBERNEK

Bevezetés

Két eset bizonyítja most az Ószövetségből, hogy Isten a bűnöst hit alapján nyilvánítja igaznak cselekedetek nélkül. Az első Ábrahám esete, azután pedig Dávid bizonyságtétele a Zsoltár 32-ben, egy-egy tanú a törvényből és a prófétákból. Ezekkel a példákkal kapcsolatban, amelyek azt a módot hivatottak megmutatni, hogy hogyan erősíti meg az Ószövetség az evangéliumot, a következőkben az érvelés kifejtéséhez két tényről is beszél. Először, a bűnbocsánat áldását nem lehet a zsidó nemzetre korlátozni, mert Ábrahámnak akkor tulajdoníttatott az igazság, amikor még körülmetéletlen volt. A körülmetélés, amely az igazság pecsétje volt, nem lehetett feltétel, amelynek alapján azt megkapta. Az isteni szándék abban, hogy neki körülmetélés nélkül tulajdonított igazságot, az volt, hogy minden hívőnek atyja lehessen, akár zsidó, akár pogány az illető. A zsidó, aki Ábrahámtól származik, szellemi áldást ugyanazon az alapon kell kapjon, mint a hívő pogány (12. v.). Másodszor, Ábrahám a magvára vonatkozó ígéretet a törvényadás előtt kapta. Annak feltétele tehát kizárólag a hit volt, és az a kegyelem dolga volt. Az ígéret tehát Ábrahám szellemi gyermekei számára van biztosítva.

A 4. fejezet utolsó része elsősorban Ábrahám hitének jellegével foglalkozik. Először az írott feljegyzés fontosságát hangsúlyozza és utána annak szándékait (23-25. v.). Ezeket nemcsak Ábrahám kedvéért írták meg, hanem a mi kedvünkért is, hogy higgyűnk őbenne, aki feltámasztotta Jézust a halálból (24. v.). Ez a keresztyén hit két nagy alapjához vezet, éspedig Krisztus halálához, feltámadásához és ezeknek az emberi szükséglethez való kapcsolatába. Ez vezeti be az 5. fejezetet.

(a) Kettős bizonyságtétel a törvényből és a prófétákból (1-8. v.)

1. vers. Mit mondunk tehát, hogy Ábrahám a mi atyánk nyert volna test szerint — Ábrahám volt a Messiás ősatyja, és a zsidó faj fejének tekintik.

A ‘test szerint’ kifejezés nyelvtanilag vonatkoztatható arra, hogy ‘a mi atyánk’, vagy arra, hogy ‘nyert volna’. A vélemények megoszlanak erről. Ha az utóbbit vesszük, a kérdés úgy szól, hogy milyen igazságot nyert Ábrahám cselekedetek által, vagyis természeti erőfeszítés és képesség által. Ez van azzal összhangban, ami a 2. versben következik. Ha a kifejezést arra vonatkoztatjuk, hogy ‘a mi atyánk’, az természetes kapcsolatot jelent azzal a szellemi kapcsolattal szemben, amelyet a hit alapoz meg, és ezt az ellentétet hangsúlyozza a 11. versben.

2. vers. Mert ha Ábrahám cselekedetekből igazult meg, van mivel dicsekedjék — Abban, hogy Ábrahám megigazult, egyetértett mind az apostol, mind a zsidó, aki ellenvetést tesz. Ha Ábrahám cselekedetek által igazult meg, cselekedetei alapul szolgálhatnának a dicsekedésre. A jelen idő, hogy ‘van’, a beszámolóra irányítja a figyelmet, ahogyan az a Szentírásban szembetűnő módon áll.

de nem az Isten előtt — Ábrahám ugyanis nem tett volna többet, mint ami a kötelessége volt. Dicsekedhetne saját igazságával, és Isten egyszerűen csak a fizetséget adná; de minden ilyen dicsekvés ki van zárva (3,27).

3. vers. Mert mit mond az írás: — A Szentírás itt látszólag meg van személyesítve. Lásd: 9,17; Jn 19,37; Jak 4,5. Az apostolnak és olvasóinak a Szentírás volt a végső és megfellebbezhetetlen törvényszék.

Hitt pedig Ábrahám az Istennek és tulajdoníttaték az őnéki igazságul. — Ábrahám szaván fogta Istent (a tényt az a szó képviseli, hogy ‘az’), és így hite volt megigazulásának eszköze.

A logidzó, ‘tulajdonítani’ szót legjobb így fordítani és nem egyéb szavakkal, mint ‘beszámítani’ és ‘betudni’. Bármit is tulajdonítanak egy személynek, az nem lehetett eredetileg és természet szerint az övé (vö. Róm 2,26). Ábrahám, ugyanúgy, mint Ádám minden leszármazottja, bűnös volt (Róm 5,12), vagyis isteni szempontból nézve nélkülözte a személyes igazságot. Ezért, ha Istennel való viszonyát helyre kellett hozni, és ezt jelenti ilyen esetben a megigazítás, azt másképpen kellett elérni, mint saját jószándékú cselekedetei által.

Az igazságul szóban az ‘-ul’ rag nem azt jelenti, hogy ‘mint’, vagy ‘helyett’. Akkor a hit érdemszerző cselekedet lenne, mint ami egyenértékű a megigazulással. Már megtudtuk a 2,15-17-ből, valamint a 3. fejezetből, hogy az emberek képtelenek bármit is cselekedni, ami Isten szemében a megigazulás alapja lehetne.

Az igazságot a levél eddig csak úgy említette, mint Isten tulajdonságát (1,17; 3,5.21-22.25-26). Most először beszél úgy róla, mint amit valakinek tulajdonítanak, aki hisz.

Az, aki Krisztusban bízik, ‘Isten igazsága lesz Őbenne’ (2Kor 5,21). Krisztusban teljesen olyanná válik, amilyennek Isten megkívánja, amilyenné sohasem lenne magától (saját erejéből). Mivel Ábrahám elfogadta Isten szavát, Isten is elfogadta őt, mint olyan valakit, aki teljesítette minden követelményét.

4. vers. Annak pedig, aki munkálkodik — Ez és a következő vers azt a megállapítást bizonyítja, hogy Ábrahám cselekedetek nélkül igazult meg. Ugyanakkor, amit most állapított meg az általános elv: a ‘munkálkodik’ szó a törvény követelményeinek teljesítését jelenti.

a jutalom nem tulajdoníttatik kegyelemből, hanem tartozás szerint — Mivelhogy jutalom nem adható valakinek, mint valamilyen kegy, ha tartoztak vele neki, mint adóssággal, Ábrahámot, valamint szellemi gyermekeit hitük kívül helyezte azok kategóriáján, akik saját erőfeszítés útján keresnek megigazulást.

5. vers. Ellenben annak, aki nem munkálkodik — Ez viszont azt a társaságot jelöli meg, amelyhez Ábrahám valójában tartozik.

hanem hisz abban, aki az istentelent megigazítja — Az aszebész, istentelen, szó szerint ‘hitetlen’; vö. az 1,18-ban szereplő főnévvel. Nem mintha Ábrahám istentelen emberként volna megjelölve; a szót általános értelemben használja, mint ami az emberiséget, mint általában bűnben létezőt jellemzi, és azért választotta az erős kifejezést, hogy a legteljesebb ellentétbe állítsa az embert a maga érdemtelenségében, valamint Istent a maga kegyelmében a hit általi megigazításkor. Ezenkívül, ahol a hitet nem gyakorolják, az ember istentelen marad és ezért ki van téve Isten haragjának.

az ő hite tulajdoníttatik igazságul — A hit tehát magában foglalja az ember bűnösségének elismerését és a bizakodást Isten irgalmában, hogy a saját feltételei alapján megigazítja az illetőt.

6. vers. Amint Dávid is — Bemutatja a második tanút. Az ‘amint’ a megállapítást közvetlenül hozzákapcsolja az 5. vers végéhez, és kimutatja, hogy bűnösöket igazít meg Isten, amikor a hívő Ábrahámhoz hasonlóan Istenbe vetik hitüket.

boldognak mondja azt az embert — A legó szó, ‘mondani’, ‘beszélni’, itt formális kijelentést jelöl, és ezt pontosan leírja a 32. zsoltár eleje. A ‘boldog’ szó nem egyszerűen a boldogság állapotát jelöli, hanem az áldottságot, amelyet Isten adományoz.

akinek az Isten igazságot tulajdonít cselekedetek nélkül — Lásd a 3-5. versekhez írt jegyzeteket. Hogy Isten igazságot tulajdonít valakinek, azt más módon fejezi ki úgy, hogy Isten igaznak nyilvánítja. A hatás ugyanaz, éspedig a megigazulás, a büntethetőség alóli mentesség kihirdetése a bíró által.

7. vers. Boldogok, akiknek megbocsáttattak az ő hamisságaik — Idézet a Szeptuagintából. A ‘megbocsáttattak’ szó aorisztoszban van, kifejezve a cselekvés határozott voltát.

és akiknek elfedeztettek az ő bűneik — Ismét aorisztosz igeidő szerepel. — Az epikalüptó szó a kalüptó ‘elrejteni’ fokozott formája. Csak itt használja az ÚSZ, és egyenértékű a héber ‘engesztelni’ szóval. Nem csupán az elfedezést jelenti, hanem az elfedezés alatt a vétkesség eltávolítását is. Ez magában foglalja az isteni harag eltávozását a bűnösről. Az engesztelés Krisztusnak az áldozatát jelenti. Lásd az ‘engeszteléshez’ írt magyarázatot 3,25-nél.

8. vers. Boldog ember az, akinek az úr bűnt nem tulajdonít. — Ez az igazság kifejezésének negatív módja. Valójában nem mond el mindent, amit a megigazulás magában foglal, de sejteti. Így az Efézus 1,7-ben a megváltás úgy van leírva, mint a bűnök bocsánata, noha az utóbbi nem fejezi ki mindazt, amit a megváltás jelent.”

(Scholz László: Az evangélium Pál szerint. Evangélikus Hittudományi Egyetem—Zugló—Teológiai Irodalmi Egyesület):

„6. Ábrahám hite

Mit mondunk tehát, hogy Ábrahám a mi atyánk nyert volna test szerint? Mert ha Ábrahám cselekedetekből igazult meg, van mivel dicsekedjék, de nem az Isten előtt. Mert mit mond az írás: Hitt pedig Ábrahám az Istennek, és tulajdoníttaték az ő néki igazságul. Annak pedig, a ki munkálkodik, a jutalom nem tulajdoníttatik kegyelemből, hanem tartozás szerint; ellenben annak, a ki nem munkálkodik, hanem hisz abban, a ki az istentelent megigazítja, az ő hite tulajdoníttatik igazságul. A mint Dávid is boldognak mondja azt az embert, a kinek az Isten igazságot tulajdonít cselekedetek nélkül. Boldogok, a kiknek megbocsáttattak az ő hamisságaik, és a kiknek elfedeztettek az ő bűneik. Boldog ember az, a kinek az Úr bűnt nem tulajdonít.

Ez a boldogság tehát a zsidónak, vagy a pogánynak is tulajdoníttatik‑é? Mert azt mondjuk, hogy Ábrahámnak a hit tulajdoníttaték igazságul. Miképen tulajdoníttaték tehát? Körülmetélt vagy körülmetéletlen állapotában? Nem körülmetélt, hanem körülmetéletlen állapotában. Es a körülmetélkedés jegyét körülmetéletlenségében tanusított hite igazságának pecsétjéül nyerte: hogy atyja legyen mindazoknak, a kik körülmetéletlen létökre hisznek, hogy azoknak is tulajdoníttassék az igazság; és hogy atyja legyen a körülmetélteknek is, azoknak, a kik nemcsak körülmetélkednek, hanem követik is a mi atyánk nak Ábrahámnak körülmetéletlenségében tanusított hitének nyomdokait.

Mert nem a törvény által adatott az ígéret Ábrahámnak, vagy az ő magvának, hogy e világnak örököse lesz, hanem a hitnek igazsága által. Mert ha azok az örökösök, kik a törvényből valók, hiábavalóvá lett a hit, és haszontalanná az ígéret: mert a törvény haragot nemz: a hol pedig nincsen törvény, ott törvény ellen való cselekedet sincsen. Azért hitből, hogy kegyelemből legyen; hogy erős legyen az ígéret az egész magnak; nemcsak a törvényből valónak, hanem az Ábrahám hitéből valónak is, a ki mindnyájunknak atyánk (a mint meg van írva, hogy sok nép atyjává tettelek téged) az előtt, az Isten előtt, a kiben hitt, a ki a holtakat megeleveníti, és azokat, a melyek nincsenek, előszólítja mint meglevőket. A ki reménység ellenére reménykedve hitte, hogy sok népnek atyjává lesz, a szerint, a mint megmondatott: Így lészen a te magod. És hitében erős lévén, nem gondolt az ő már elhalt testére, mintegy százesztendős lévén, sem Sárának elhalt méhére; az Istennek ígéretében sem kételkedett hitetlenséggel, hanem erős volt a hitben, dicsőséget adván az Istennek, és teljesen elhitte, hogy a mit ő ígért, meg is cselekedheti. Azért is tulajdoníttaték néki igazságul. De nemcsak ő érette iratott meg, hogy tulajdoníttaték néki igazságul, hanem mi érettünk is, a kiknek majd tulajdoníttatik, azoknak tudniillik, a kik hisznek Abban, a ki feltámasztotta a mi Urunkat a Jézust a halálból, ki a mi bűneinkért halálra adatott, és feltámasztatott a mi megigazulásunkért.

Róm 4,1-25

Kegyelemből igazulunk meg hit által, a törvény cselekedetei nélkül.

Mint mikor felér a csúcsra a vándor s egyszerre kitágul szeme előtt a látóhatár és a gyönyörűség érzése úgy megragadja, hogy kiáltania kell: valahogyan így kiáltja el Pál apostol is fejtegetésének csúcspontján a nagy meglátást, a gyönyörűséges felismerést: kegyelemből igazulunk meg hit által a törvény cselekedetei nélkül. De az oromról visszapillant a völgybe, ahol maga mögött hagyta, a törvényt s tekintetéből kicsillan a kérdés: van‑e még közünk a törvényhez? Nem tettük‑e hiábavalóvá, nem szüntettük‑e meg a hit által? (V. ö.: Róm 3,31) Nem törött‑e meg az a vonal, amit Isten írni kezdett az Ótestámentom népének szent történetével, folytatott pedig és kibontakoztatott a Krisztusban; az Újszövetség népe a keresztyén anyaszentegyház nem kell‑e, hogy hátat fordítson az Ótestámentomnak? Pál apostolt nem szédíti meg a hegyorom szabad levegője. Visszapillant az Ótestámentom völgyébe s éles tekintetével megállapítja: már a törvény és a próféták tanúbizonyságot tettek Istennek erről az új, fölmentő igazságáról és a hitnek diadalmáról. (V. ö.: Róm 3,21) Különösképp is megakad a szeme az ótestámentomi történet egyik legnagyobb alakján: Ábrahámén. Ábrahám a legékesebb bizonysága annak, hogy már az Ótestámentom is tudott a hit által való megigazulásról. Hallgassuk csak, miképp magyarázza Pál apostol Ábrahám történetét.

Kigöngyölíti a törvénytekercset ott, ahol mi a bibliánkat Mózes első könyvének 15. fejezeténél ütjük föl. Isten a magzat nélkül járó Ábrahámnak megmutatja a csillagos eget és azt ígéri: Íme így legyen a te magod, megszámlálhatatlan sok, mint csillag az égen s nyomban rá mit találunk írva? Ezt a tömör mondatot: ‘És hitt az Úrnak és tulajdoníttaték az ő néki igazságul.’ (1Móz 15,6) Lám napnál világosabb, hogy Isten Ábrahámot hitéért fogadta el igaznak, hit által igazította meg. Nem cselekedett semmit, nem vitt végbe semmiféle kegyes hőstettet, hanem egyszerűen hitt az Istennek és ez tulajdoníttatott néki igazságul.

Szükség volt arra, hogy Pál apostol az Írásnak ezt az igéjét vastagon aláhúzza, mert korának írástudói és kegyesei éppen nem a hit emberét becsülték Ábrahámban, hanem a törvény emberét. Ábrahám úgy élt a zsidóság emlékezetében, mint az első igaz izráelita, mert ő kapta első ízben a körülmetélkedés szövetségét; ő volt az ősatya, akitől mindnyájan származnak, akivel joggal büszkélkedhetnek, mert a szövetséget megtartotta, az Isten törvényét tökéletesen betöltötte, egyszóval, aki a törvény cselekedeteiből volt igaz Isten előtt.

Pál apostol ezt a felfogást cáfolja magával az Írással. Hát nem olvastátok: hitt Ábrahám az Istennek és ez tulajdoníttatott őnéki igazságul. És ez jóval előbb történt, mint a körülmetélkedés szövetségének végrehajtása. Hosszú évek teltek el közben Ábrahám életében. Még a szent tekercsekben is későbbi fejezetben szerepel ez az esemény. Vigyázzatok a sorrendre! Az első helyen áll Ábrahám hite és megigazulása. És csak a második helyen a körülmetélkedés jegye, mely a zsidóság megkülönböztető jegyévé lett a pogányok között. Azt lehet mondani, hogy ez csak a pecsét volt az ő hitén. De ebből a sorrendből nyilván kiderül Isten akarata: még mielőtt a zsidók atyjává tette Ábrahámot, már jóval annakelőtte minden pogányok atyjává is tette, mert a hit atyjává tette! ‘Értsétek meg tehát, hogy akik hitből vannak, azok az Ábrahám fiai.’ (Gal 3,7) A pogánynak is elég a hit, nem kell előbb zsidóvá lenni a törvény szerint. De a zsidónak is elengedhetetlen a hit, mert hit nélkül az Ábrahámtól való testi származás nem elégséges az Isten előtt való megállásra.

Elképzelhetjük, milyen hatással voltak az apostol szavai azokra, akik magukat Ábrahámmal igyekeztek igazolni, folyton-folyvást reá hivatkoztak, a tőle való leszármazást oly nagyra tartották, teológiájukat reá, mint a törvény képviselőjére építették — s most egy szempillantás alatt ez kártyavárként összedől, mert megbizonyíttatik az Írásból, hogy Ábrahám a hit atyja! Azzal tudnám ezt egy kissé ma előttetek érzékeltetni, hogy magam elé állítok egy evangélikust, aki öntudatosan vallja magát egyháza hívének, büszke Lutherre és a reformációra, a világért se lenne más vallásúvá; én pedig magam elé állítom, megrázom a vállát és a fülébe dörgöm: Barátom! neked Lutherhez semmi közöd, mert a Luther hite hiányzik belőled! Ilyen megrökönyödést okozhattak az apostol szavai.

Kiviláglott, hogy ő másként magyarázza az ótestámentomi szentiratokat. Persze hogy másként: a csúcsról, a Golgotáról, a Krisztusból tekint le a törvény völgyébe. Ott fönn más a látóhatár. Igazabb, tisztább. Krisztusból az egész ótestámentomi történetre új fény hull. Nekünk keresztyéneknek ebben a fényben kell olvasnunk Ábrahám és a többi atya történetét.

Pál apostol is Ábrahám mellett, egy kis kitérővel, még Dávid példáját is felhozza. A harminckettedik zsoltárból idéz: ‘Boldog az, akinek hamissága megbocsáttatott, vétke elfedeztetett. Boldog ember az akinek az Úr bűnt nem tulajdonít.’ (Zsolt 32,1-2) Ábrahámhoz képest Dávid alakja annyiban jelent változást, hogy a nagy király nagy bűnéről, házasságtöréséről és gyilkosságáról az Írás sem hallgat. Ábrahám látszhatott a törvény tökéletes betöltőjének, de Dávid a törvény megszegője volt. Hogyan igazult meg Dávid, hogyan rendeződött az ő ügye Istennel? Maga mondja el a zsoltárban: Boldog ember az, akinek az Úr bűnt nem tulajdonít, hanem igazságot tulajdonít, cselekedetek nélkül, sőt bűnös cselekedetei ellenére. Dávid esetében látszik meg igazán, hogy a megigazulás nem egyéb, mint bűnbocsánat.

A bűnbocsánatban Isten a bűnöst menti föl, az istentelent igazítja meg. Ezért érvényes Dávidra is, Ábrahámra is és minden emberre, hogy nem a mi cselekedeteink, nem a mi munkateljesítményünk jutalmaként nyerjük el az Isten fölmentő igazságát, mintha azzal Isten nekünk tartoznék, akárcsak a munkáltató a munkásnak a hetibérrel, hanem egyedül hit által: ‘Annak, aki nem munkálkodik, hanem hisz Abban, aki az istentelent megigazítja, az ő hite tulajdoníttatik igazságul.’

A hívők az igazak!

Ábrahám hitét ezekután közelebbről is megvizsgálja az apostol.

Egy új szó, egy új fogalom lép az előtérbe: Isten ígérete. Isten ígéretet tett Ábrahámnak, hogy ‘e világnak örököse lesz.’ Akkor tette ezt az ígéretet, mikor a csillagos égre emelte föl a magzat nélkül járó ősatya szemét és ekképp biztatja: Így lesz a te magod, annyi utódod lesz, mint csillag az égen, uralkodni fognak a föld felett, az egész világ lesz a te örökséged. És ismét: ‘Népek sokaságának atyjává teszlek téged.’ (1Móz 17,5)

Micsoda képtelen ígéret! Ábrahám mintegy százesztendős és vele együtt öregedett meg a felesége, Sára. És nincsen gyermekük egy szem se. És most szól vénségükben az ígéret, hogy gyermekük lesz és utódjuk annyi, mint csillag az égen. Képtelen ígéret: Ábrahám sok nép atyjává lesz, holott emberi tapasztalat szerint semmi lehetősége nincs arra, hogy egyáltalában atyává lehessen. Elhalt testből, elhalt méhből nem születhetik élet. Minden tapasztalatot meghazudtoló, értelmetlen, sőt nevetséges ez az ígéret. Hihetetlen ígéret!

Ábrahám azonban hitt a hihetetlen ígéretnek! Nem gondolt az ő elhalt testére és Sárának elhalt méhére. Vagyis elfordította szemét az emberi valóságról és ráfordította az élet Istenére, a Teremtőre, ‘aki a holtakat megeleveníti és azokat, amelyek nincsenek, előszólítja, mint meglevőket.’ Jól mondja az apostol: Ábrahám reménység ellenére reménykedett. Mert ‘dicsőséget adott az Istennek’, ‘és teljesen elhitte, hogy amit ő ígért, meg is cselekedheti’. Ez a hit tulajdoníttatott néki igazságul.

Most értjük meg, miféle hitről beszél szüntelen az apostol. Erről a hitről és mindig újra erről: az Isten ígéreteibe kapaszkodó hitről! Mert csak ez a hit mehet keresztyén számba és semmi egyéb. Egy merész ugrással el is szökik az apostol Ábrahámtól és a keresztyén gyülekezet elé toppan, mondván: ‘Nemcsak ő érette íratott meg, hogy tulajdoníttaték néki igazságul hanem miérettünk is, kiknek majd tulajdoníttatik, azoknak tudniillik, akik hisznek Abban aki feltámasztotta a mi Urunk Jézust a halálból, aki a mi bűneinkért halálra, adatott és feltámasztatott a mi megigazulásunkra.’ Amit Ábrahám kicsiben megtapasztalt, hogy miként teremt az Isten elhalt testből, elhalt méhből életet, mert ő a holtakat megeleveníti és azokat, amelyek nincsenek, mint meglévőket előszólítja, azt a keresztyén gyülekezet hatalmasan megtapasztalta Krisztusnak halottaiból való feltámasztása által. A keresztyén hit ezért húsvéti hit. Nemcsak az tartozik hozzá, hogy Krisztus engesztelőáldozati váltsághalálát elfogadja, de az is hozzátartozik, hogy a Krisztus feltámadását magáévá tegye.

Aki Istenről kevesebbet tart, mint azt, hogy ő a holtakat megeleveníti és a nem-lévőket előszólítja, az még nem látta meg az ő istenségét, az még nem adott dicsőséget néki, az még nem hisz az Istenben igazán! A hit nemcsak hogy lemondás minden érdemről, cselekedetekről, törvényből való megigazulásunkról; a hit ennél sokkalta több: győzelem a halálon, a semmin, azon a halálon, amelyben én vagyok, azon a semmin, ami ugyancsak én vagyok.

Ha idáig eljutottam, akkor kezd aktuálissá lenni számomra Ábrahám története.

Akkor vagyok igaz ember, ha hívő ember vagyok. Csakhogy hit nincsen Isten ígérete nélkül. Mert a hit nem más, mint a legszemélyesebb bizodalom az Istennek legszemélyesebben nékem szóló ígéretében. De van‑e nékem ily ígéretem? Hát hogyne volna a Krisztusban, akit az Isten feltámasztott, akinek örökségül adta a világot, hogy uralkodjék mindeneken. Rajtam is! Hogy életet adjon mindeneknek. Nékem is! Krisztus, az élő Krisztus az az ígéret, akibe nekem kapaszkodnom kell, mikor körülfog a semmi: a szűkölködés, a bizonytalan holnap, a bűnök halálos ölelése és a kárhozat félelmes szorítása. Nem elég elhinni, hogy Isten ezt meg ezt tette, a Krisztust feltámasztotta, hanem hinni kell benne, vagyis saját kezemmel belefogóznom, a magam helyzetében és nyomorult állapotában reménység ellenére bizakodnom!

A középkorban járta egy legenda. Prága hídján találkozott egy tudós egyházi doktor egy tudatlan szénégető emberrel. Szánakozva megkérdezte tőle: Mondd csak, mit hiszel te? Amit az egyház hisz, hangzott a felelet. És mit hisz az egyház? Amit én hiszek, hangzott az együgyű válasz. Nem sokkal később a tudós haldoklott. Az ördög erősen kísértette. Kétségbeesésében mintegy végső menedékhez folyamodott és így kiáltott fel: hiszem, amit a szénégető ember hisz. Attól kezdve nevezték a vakhitet a szénégető ember hitének.

A vakhit rajtam nem segít, sem a halálos ágyon, sem a bűnöktől megmerevedett állapotomban, de még a legegyszerűbb mindennapi szükségeimben sem. Nem elég elhinnem, amit az egyház hisz, amit mások hisznek. A szénégető ember hitével nem sokra megyek. Rajtam csak Ábrahám hite segít, tudniillik, ha én is úgy tudok hinni, mint Ábrahám: a holtakat megelevenítő Isten ígéreteiben, az élő Krisztusnak nekem szóló evangéliumában.

Akkor vagyok igaz, ha így hiszek.”

(Martin Hubacher: ‘Az igaz ember hitből él’. Lux):

„Róm 4,1-25

Ábrahám útja ma is járható

Szeretett Gyülekezet!

Valóban indokolt ez a bőbeszédűség? Szükséges Pálnak mindezt ennyire részletesen előadnia? Nem lehetne rövidebbre fogni az ‘írásbizonyítékot’, amelyet az Apostol felhoz? Mire jó ez az oldalakra menő, tanáros részletesség? Megvan az oka. A nehéz dolgokat nehéz elmondani is, alaposan végig kell gondolni őket, és behatóan megvilágítani. Összehasonlításul olvassuk csak el napjaink valamilyen jogászi dokumentumát, egy vádiratot, vagy egy ítéletet! Vegyünk csak szemügyre egy gazdasági elemzést! Mélyedjünk csak el egy orvosi, vagy pszichiátriai szakvéleményben! Vegyünk elő egy tudományos levezetést! Ezek mind sokkal részletesebbek, mint az előttünk lévő levélrészlet. Ha már a szakemberek olyan nagy fáradságot fordítanak rá, hogy nézeteiket kifejtsék, ha dossziékat töltenek meg és vastag könyveket írnak vitatott kérdésekről, amelyek olykor alig érik meg a vita fáradságát, akkor az Apostolnak is lehet elég időt és papírt fordítania arra, hogy tételeit a teljes Szentírás bizonyságtételébe ágyazza bele. Gondoljuk csak meg, hogy nem mellékes dolgokat tárgyal, hanem a fő dologról beszél, a legfontosabbról, időleges és örök üdvösségünkről, s akkor azon fogunk csodálkozni, hogy mennyire rövidre tudja fogni a dolgokat.

‘Azért azt tartjuk, hogy az ember hit által igazul meg, a törvény cselekedetei nélkül’ — hangzik az Apostol tanításának kvintesszenciája. Ennek megfelelően fejti ki most, hogy már Ábrahám is hit által szabadult meg; hogy már benne is azt az embert látta meg Isten, akinek ‘szemei hit szerint látnak’, (Jer 5,3) egyedül hit szerint.

Miközben Pál Ábrahámról kezd beszélni, egészen mellékesen emlékezteti olvasóit arra, hogy Isten üdvözítésének hosszú története van, amely mélyen a múltba nyúlik, sőt, amelynek kezdeteit az ember által megragadható idő előtt kell keresni, a teremtés ősnapjaiban. Isten üdvözítése nem hirtelen tör elő, mint valami vulkán, hanem hosszas előkészület után. Először csak csendesen és feltűnés nélkül jelenik meg itt is, ott is, egyes emberek életében és szenvedéseiben, küzdelmeiben és diadalaiban. Ábrahám az első, akiről tudjuk, hogy Isten konkrét ígéreteket adott neki, megkötötte vele azt az örök szövetséget, amelyet Krisztusban kiterjesztett minden teremtményre, mindeneket bele akarva vonni kegyelmének fényébe. A szűkebb értelemben vett üdvtörténet Ábrahámmal kezdődik. Neki helyezi Isten kilátásba a legjobbat és a legnagyobbat: országot, utódot és áldást. Ábrahám komolyan veszi ezeket az ígéreteket, számít rájuk, sokkal azelőtt, mint ahogyan látható módon beteljesednek. ‘Hitt Ábrahám az Istennek, és Isten ezt számította be neki igazságul.’ Ábrahámnak ez a megigazulása viszont, adja tudtul az Apostol, hajszálpontosan megfelel a keresztyének megigazulásának, mégpedig három szempontból.

Ábrahám életén először is bebizonyosodik, hogy Isten bűnös, Isten nélküli embereket igazít meg. De hát ebbe a kategóriába tartozik-e Ábrahám? — kérdezik a testvérek. Nem volt‑e mindenkor az erény példája és mintaképe? Nem volt‑e feddhetetlen Isten előtt, nem Istenért vándorolt‑e szüntelen, készségesen engedelmeskedve az Úr minden akaratának? Nem éppen ezért kellett‑e Istennek megjutalmaznia őt? Nem volt‑e egyenesen adósa a feddhetetlen és példás szolgának a jutalommal? Nem. Sem Ábrahám nem szolgált rá a jutalomra, sem Isten nem csupán kötelességből és tartozásból bánt vele így. Ábrahám semmivel sem volt kevésbé bűnös, mint mi. Élettörténete, akárcsak a miénk, sötét foltokat, gyenge pontokat mutat. Lényének legalábbis egy részével eleve a bálványimádók, a Hold-tisztelők közé tartozott. Bizonyos alkalmakkor gyengének, gyávának, számítónak bizonyult. Féltve a saját életét, még a feleségét is veszélybe sodorta, a nővérének adta ki, úgy, hogy nyomtalanul eltűnt volna a fáraó háremében, ha az nem küldi vissza reszkető igazi férjének.

Ábrahám csak abban az egyben volt és maradt példaszerű, hogy ‘hitt az Úrnak’. Hitte, hogy Isten a bűnt megbocsátja, a legsúlyosabbat is, és hogy hűsége nem szűnik meg a bűnös iránt. Így tapasztalta ezt meg a saját életében, mint ahogy később Dávid is átélhette ugyanezt, Betsabéval való végzetes és gyalázatos házasságtörése és a vetélytárs Uriás megöletése után: ‘boldogok, akiknek megbocsáttattak törvényszegéseik, és akiknek elfedeztettek bűneik.’ Isten a bűnöst, az istentelent, az Őt megtagadót nyilvánítja igaznak, mert ezeknek van erre szükségük. ‘A betegeknek van szükségük orvosra, nem az egészségeseknek.’ — mondja Jézus, és azt is: ‘nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem a bűnösöket megtérésre.’ Éppen ez a csodálatos, az egyszeri, a felülmúlhatatlan Isten igazságszolgáltatásában, éppen ebben különbözik minden emberitől, hogy az istentelent menti fel, a bűnösnek kegyelmez meg, a törvényszegőt bocsátja szabadon, hogy azt szereti, aki erre a szeretetre sem nem érdemes, sem nem méltó. Isten igaznak nyilvánítja azt, aki a világi bíróság előtt aligha találna kibúvót. Isten szabadnak nyilvánítja azt, aki a földi törvények szerint életfogytiglan sínylődne a legmélyebb börtönben. De nem szenilis gyengeségből, elérzékenyülő következetlenségből könyörül rajtunk, hanem Krisztusért, aki magára vette a jogos ítéletet és a kikerülhetetlen büntetést, tehát eleget tett az igazságnak. Krisztus érdeméért mi, szegény bűnösök újra megmenekültünk, sőt, mi több: igazzá tétettünk, ismét részesei lettünk a mennyei dicsőségnek és igazságnak.

Másodszor: Ábrahámon, aki hite által ‘atyja lett mind a körülmetélteknek, mind a körülmetéletleneknek’, bizonyította meg Isten, hogy mindenkinek, valóban mindenkinek megkegyelmezett az életre, aki hisz, zsidókeresztyéneknek és pogány keresztyéneknek, minden lehetséges táborból és tradícióból való keresztyénnek. Mivel pedig Ő Isten, minden bűnöst igaznak nyilvánít, kizárólag a hite alapján, mivel Ő a hit által megszabadítottaknak szabadítása külső pecsétjét is ajándékozta, a zsidóknak a körülmetélkedést, a keresztyéneknek a keresztséget, mivel tehát minden Istentől származik, minden az Ő ajándéka, ezért többé nincs rá szükségünk, hogy ezen kívül bármi másra hivatkozzunk. Ezért éppoly értelmetlen, mint felesleges, ha valaki még mindig a törvénnyel dicsekszik, amit állítólag mintaszerűen megtart, vagy ha a másik a keresztlevelét lobogtatja, a harmadik az egyháztagságára hivatkozik, a negyedik látszólag példás életfolytatásával büszkélkedik, az állhatatosságával, avval, hogy mennyire törekszik a belső értékekre. Az ilyenfajta dicsekvés, saját törekvéseink és teljesítményeink ilyen mutogatása észrevétlenül olyan ‘teljesítménnyé’ fajul, amire Isten nem ad semmit, amire nem tart igényt, és amit álmában sem jut eszébe honorálni. Ha ezzel a kegyes módszerrel akárcsak egy kicsiny morzsáját is megszerezhetnénk az üdvösségnek, akkor, mondja Pál, ‘üressé lett a hit, és valóra válhatatlan az ígéret’, akkor Krisztus hiába halt meg, és engesztelő áldozata hiábavaló lett volna. A törvénnyel, a saját törekvéseinkkel, ha még oly impozánsak volnának is, tetszelgő agyonmagasztalásával annak, amik vagyunk és amit teljesítünk, hiú öntömjénezéssel, amely az emberekre olykor hatással van, Istennél nem boldogulunk, az üdvöt nem kaparinthatjuk meg. Az csak azoké, akik hisznek. De mindenkit megillet, aki Krisztusban hisz, a zsidókeresztyéneket éppúgy, mint a pogánykeresztyéneket, amint Pál hangsúlyozza, vagy, ahogy ma kellene mondanunk: az evangéliumiakat és a liberálisokat, a konzervatívokat és a progresszíveket, az érzelmi és értelmi beállítottságú embereket, azokat, akik csendesen és imádságosan élnek éppúgy, mint akik a barikádon harcolnak, tiltakozásra és bojkottra szólítanak. Azokat, akik a misztikus elmélyedést választják, és azokat, akik a dolgok gyakorlati végét fogják meg; azokat, akik magános módon örvendeznek a hitüknek, és azokat, akik családi‑ vagy bázisgyülekezetekhez csatlakoznak; a népegyházi keresztyéneket és a szabadegyházak tagjait. Nekik mindnyájuknak ígéri Isten a megigazulást, amennyiben hisznek Jézus Krisztusban.

Ábrahám példáján lesz bizonyossá harmadsorban, hogy az ember csak e meghatározott, Krisztusra tekintő ‘hit által’ igazulhat meg, semmilyen más módon. Pál kényszerítve érzi magát, hogy kifejtse: miben áll a keresztyén hit, mert már régóta nem minden szolgálja a Krisztusban való hit erősödését és terjedését, ami ezen a néven forgalomban van, a fele se annak, amit keresztyén címkével ellátva kínálnak, propagálnak; a keresztyén színre mázolt meditációk és mesék, transcendens és ránk erőltetett tanítások, az úgynevezett hitgyűlések, amelyeket valahol tartanak. Voltak és vannak áramlatok, amelyeknek semmi, de semmi közük az egészhez. Pál idejében a gnózis fenyegette az első gyülekezetek hitét. Ma sokkal primitívebb nézetek terjednek, például a Scientology Egyház, a maga áltudományos mázával, a dianetikával, ahogy ők nevezik. Milliókat felemésztő tolakodó propagandát folytatnak, szemérmetlenül ‘egyháznak’ nevezik magukat, a legkülönfélébb vallásos és spekulatív fazekakból merített, körvonalazhatatlan zagyvaságokkal árasztják el a hiszékeny embereket, akik hajlandók mindezt megfizetni, és akiket gyakran fényes nappal a mi árkádsoraink alatt tesznek lóvá. Ma, ha lehet, jobban, mint bármikor, szükség van a keresztyén hit körülhatárolására, és arra, hogy világosan elkülönítsük mindattól, ami csak nevezi magát keresztyénnek. Pál, megint csak Ábrahám példáján szemléltetve, elénk is tárja az elengedhetetlen pontosításokat.

A hit mindenek előtt meggyőződés Isten teremtő hatalmában. Ábrahám abban az Istenben hitt, aki ‘megeleveníti a holtakat, és létre hívja a nem létezőket’. Ha Isten megteremtette a világot a semmiből, ha, ami nem kisebb csoda ennél, előhívta Fiát a holtak birodalmából, és a maga jobbjára ültette, mi volna még, ami ne volna számára lehetséges? Akkor megtehet mindent, amit csak akar. Akkor semmiség, hogy megállítsa egy rákos daganat burjánzását, felderítsen egy reménytelenségbe süllyedt, borongó lelket, egy megrögzött egoista szemét felnyissa mások gondjaira, hogy megszabadítson egy mélyre süllyedt, súlyosan mérgezett alkoholistát vagy kábítószerélvezőt, minden róluk lemondó prognózis ellenére. Akkor módjában áll megvédenie azt, amit teremtett, megoltalmaznia világát még tőlünk is, ostoba és rövidlátó teremtményeitől, és megakadályoznia gondatlan, bűnös és őrült mesterkedéseinket. A hit ezt, az Isten lehetőségeiben való határtalan bizalmat jelenti, ami azonban nem ment fel bennünket az alól, hogy a magunk behatárolt emberi lehetőségeit ne használjuk ki teljesen. Minden téren.

A hit továbbá reménység a reménytelenség ellenére. Ábrahámról azt olvassuk, hogy ‘reménység híján is reménységgel hitt.’ Amit látott, százesztendős, elhalt teste, és feleségének Sárának éppúgy elfonnyadt alakja, mind azt sugallta: nem! Nektek már nem lehet gyermeketek! Felejtsétek el, amit a ‘megszámlálhatatlanul sok’ utódról hallottatok! Túl késő már ehhez, ez a lehetőség végérvényesen elmúlt. Adjatok fel minden reményt! Ábrahám hite mégis remél, ‘reménység híján is’, és ezt mondja: de igen, mindez megtörténhet, igen, mindez be fog következni, amikor Isten akarja, és amint megígérte!

A hit ezért meggyőződés afelől, hogy Isten megbízható, hogy csorbítatlanul megtartja, amit megígért. Ezért Ábrahám ‘megerősödött a hitben, amikor dicsőítette az Istent, és teljességgel meg volt győződve arról, hogy amit Isten ígér, azt meg is tudja tenni.’ Megtörténhet, hogy Isten hosszasan várat minket, heteken, hónapokon, éveken át; megtörténhet, hogy ahelyett, hogy jobbra fordulnának dolgaink, még mélyebbre jutunk, egészségileg, családilag, hivatásunkban, vagy a nagyvilág dolgaiban; lehetséges, hogy a legnehezebb próbatételek még ezután várnak ránk, hogy a legnagyobb áldozatot még ezután kell meghoznunk, mint Ábrahámnak, amikor öreg korának kései gyermekét, akit mindennél jobban szeretett, újra visszakérte Isten. Az sincs kizárva, hogy földi életünk végetér, mielőtt meglátnánk azt, amiben hiszünk, mielőtt megkapnánk, amit állhatatosan kérünk, és amit Isten megígért nekünk. De Isten senkit sem bocsát el üres kézzel. Minden várakozást beragyog kétségtelen jelenléte. Erőm és esélyeim elmúlásával kitölti életem hiányait azzal, ami örökre megmarad. Amit elvesz tőlem, azt visszaadja, ha más formában is, és első pillantásra talán nem is felismerhetően, és a maga módján. S amikor a sír bezárul fölöttem, akkor megnyitja előttem az ajtót az örök életre, a végső válaszokra, a teljes megvilágosodásra.

Szeretett Gyülekezet! Ez a keresztyén hit: bizalom Isten teremtő és új életre keltő hatalmában, reménység reménység híján, és a beteljesedés bizonyossága. És mindez nem délibáb, hanem Krisztusra alapozódik, aki ‘halálra adatott bűneinkért, és feltámasztatott megigazulásunkért.’ Ez a hit képes teljesen megszabadítani. Ez a hit arra késztet, hogy segítsünk és gyógyítsunk. Ez a hit megvilágosít és átmelegít akkor is, ha szemünk lezárul, és testünk kihűl. El sem tudom képzelni, hogy hogyan tudja valaki végigcsinálni az életét, és elviselni ezt a világot a Krisztusban való hit nélkül. Viszont sok olyan embert ismerek, akik Krisztusban való hitükkel kiállják az élet próbáit, akkor is, ha az a legsúlyosabban terhelődik rájuk, sőt, még mások életét is megvilágosítják. Ilyen sokra, sőt mindenre van ereje annak — minden lehetséges annak, aki hisz!

Ámen.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה [szifré habbörít háhadásá], United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Ro 4.1



Ro 4.2



Ro 4.3



Ro 4.4



Ro 4.5



Ro 4.6



Ro 4.7



Ro 4.8



Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Το παράδειγμα του Αβραάμ

4 Τι Θα πούμε, λοιπόν, πως συνέβη με τον πρόγονό μας τον Αβραάμ; 2 Γιατί, αν ο Αβραάμ βρήκε τη σωτηρία με τα έργα του, μπορούσε να καυχηθεί, όχι όμως απέναντι στο Θεό. 3 Τι λέει σχετικά η Γραφή; Ο Αβραάμ πίστεψε στο Θεό και γι’ αυτή του τηv πίστη ο Θεός τον αναγνώρισε δίκαιο. 4 Στον εργάτη ο μισθός δε δίνεται χαρισπκά αλλά υποχρεωτικά. 5 Όποιος πάλι δεν έχει έργα, αλλά πιστεύει στο Θεό, που σώζει τον ασεβή, ο Θεός τον αναγνωρίζει δίκαιο γι’ αυτή του την πίστη. 6 Έτσι κι ο Δαβίδ μακαρίζει τον άνθρωπο που ο Θεός τον αναγνωρίζει δίκαιο χωρίς να έχει έργα:

7 Μακάριοι αυτοί που τους συγχωρήθηκαν οι αδικίες
και που τους σκεπάστηκαν οι αμαρτίες!

8 Μακάριος ο άνθρωπος που δεν του λογαριάζει ο Κύριος
την αμαρτία του!

Vulgata:

Ro 4.1

quid ergo dicemus invenisse Abraham patrem nostrum secundum carnem

Ro 4.2

si enim Abraham ex operibus iustificatus est habet gloriam sed non apud Deum

Ro 4.3

quid enim scriptura dicit credidit Abraham Deo et reputatum est illi ad iustitiam

Ro 4.4

ei autem qui operatur merces non inputatur secundum gratiam sed secundum debitum

Ro 4.5

ei vero qui non operatur credenti autem in eum qui iustificat impium reputatur fides eius ad iustitiam

Ro 4.6

sicut et David dicit beatitudinem hominis cui Deus accepto fert iustitiam sine operibus

Ro 4.7

beati quorum remissae sunt iniquitates et quorum tecta sunt peccata

Ro 4.8

beatus vir cui non inputabit Dominus peccatum

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Róm. 4,1

Mit mondjunk tehát, mit ért el Ábrahám, a mi test szerinti ősatyánk a saját erejéből?

Róm. 4,2

Ha ugyanis Ábrahám cselekedetekből igazult meg, akkor van mivel dicsekednie, de nem Isten előtt.

Róm. 4,3

De mit mond az Írás? „Hitt Ábrahám az Istennek, és Isten ezt számította be neki igazságul.”

Róm. 4,4

Aki fáradozik, annak a bért nem kegyelemből számítják, hanem azért, mert tartoznak vele.

Róm. 4,5

Aki pedig nem fáradozik, hanem hisz abban, aki megigazítja az istentelent, annak a hite számít igazságnak.

Róm. 4,6

Ahogyan Dávid is azt az embert mondja boldognak, akinek az Isten cselekedetek nélkül tulajdonít igazságot:

Róm. 4,7

„Boldogok, akiknek megbocsáttattak törvényszegéseik, és akiknek elfedeztettek bűneik. [Zsolt 32,1-2]

Róm. 4,8

Boldog az az ember, akinek az Úr nem tulajdonít bűnt.”

Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:

Károli (revideált):

Róm. 4,1

Mit mondunk tehát, hogy Ábrahám a mi atyánk nyert volna test szerint?

Róm. 4,2

Mert ha Ábrahám cselekedetekből igazult meg, van mivel dicsekedjék, de nem az Isten előtt.

Róm. 4,3

Mert mit mond az írás: Hitt [1 Móz. 15,6. Gal. 3,6.] pedig Ábrahám az Istennek, és tulajdoníttaték az ő néki igazságul.

Róm. 4,4

Annak pedig, a ki munkálkodik, a jutalom nem tulajdoníttatik kegyelemből, hanem tartozás szerint; [Mát. 20,7. 14.]

Róm. 4,5

Ellenben annak, a ki nem munkálkodik, hanem hisz abban, a ki az istentelent megigazítja, az ő hite tulajdoníttatik igazságul. [rész 3,28.]

Róm. 4,6

A mint Dávid is boldognak mondja azt az embert, a kinek az Isten igazságot tulajdonít cselekedetek nélkül.

Róm. 4,7

Boldogok, a kiknek megbocsáttattak az [Zsolt. 32,1. 2.] ő hamisságaik, és a kiknek elfedeztettek az ő bűneik.

Róm. 4,8

Boldog ember az, a kinek az Úr bűnt nem tulajdonít.

Szent István Társulati Biblia:

Róm 4,1

Kérdezzük csak, mit ért el Ábrahám, testi ősatyánk.

Róm 4,2

Ha ugyanis Ábrahám tettei révén igazult meg, akkor volna dicsekednivalója, csak nem Isten előtt.

Róm 4,3

Mert mit is mond az Írás: „Ábrahám hitt az Istennek, és ez megigazulására szolgált.”

Róm 4,4

Márpedig aki tetteket mutat fel, annak a bér nem kegyelemből, hanem tartozás címén jár.

Róm 4,5

Aki ellenben tetteket nem visz végbe, hanem hisz abban, aki a bűnöst igazzá teszi, annak a hite számítódik be megigazulására.

Róm 4,6

Ilyen alapon már Dávid is boldognak mondja az embert, akit Isten tesz igazzá tettek nélkül:

Róm 4,7

Boldog, akinek a bűne megbocsátva, akinek be van födve gonoszsága.

Róm 4,8

Boldog ember, akinek az Úr vétkeit fel nem rója.

Káldi Biblia:

Róm 4,1

Mit mondjunk tehát, hogy Ábrahám atyánk test szerint nyert? *

Róm 4,2

Mert ha Ábrahám cselekedetek által igazúlt meg, van dicsősége, de nem az Istennél. *

Róm 4,3

Mert mit mond az írás: Hitt Ábrahám az Istennek, * és igazságúl tulajdoníttaték neki. ** [Móz. I. 15,6. Gal. 3,6.]

Róm 4,4

Már pedig annak, ki munkálkodik, a jutalom nem kegyelemből tulajdoníttatik, hanem tartozásból.

Róm 4,5

Annak ellenben, ki nem munkálkodik, hanem hisz abban, ki megigazúlttá teszi az istentelent, az ő hite igazságúl tulajdoníttatik * az Isten kegyelmének végzése szerint. **

Róm 4,6

A mint Dávid is boldog embernek mondja, kinek Isten igazúlást tulajdonít cselekedetek nélkül: *

Róm 4,7

Boldogok, kiknek megbocsáttattak gonoszságaik, és kiknek bűneik elfödöztettek. [Zsolt. 31,1.]

Róm 4,8

Boldog a férfiú, kinek az Úr nem számítja be a bűnt.

Káldi Neovulgáta Biblia:

Róm 4,1

Mit mondjunk tehát Ábrahámról, test szerint való atyánkról? Mit nyert el ő?

Róm 4,2

Ha ugyanis Ábrahám a tettei által igazult meg, van mivel dicsekedjék, de nem az Istennél.

Róm 4,3

Mert mit mond az Írás? »Ábrahám hitt Istennek, s ez megigazulásul tudatott be neki« [Ter 15,6;].

Róm 4,4

Márpedig aki tetteket visz végbe, annak a bért nem kegyelemből számítják be, hanem a tartozás kiegyenlítéseként.

Róm 4,5

Annak ellenben, aki nem visz végbe tetteket, hanem hisz abban, aki megigazulttá teszi a bűnöst, annak a hitét számítják be megigazulásul Isten kegyelmének végzése szerint.

Róm 4,6

Mint ahogy Dávid is hirdeti annak az embernek a boldogságát, akinek Isten beszámítja a megigazulást tettek nélkül:

Róm 4,7

»Boldogok,

akiknek megbocsátották gonoszságait és elfedték bűneit.

Róm 4,8

Boldog a férfi,

akinek az Úr nem számítja be bűneit« [Zsolt 32,1-2;].

Aranyos Biblia:

Róm. 4.1

Mitsodát mondhatnánk azért, hogy Abrahám a’mi atyánk nyert vólna test szerint?

Róm. 4.2

Mert ha Abrahám a’ tselekedetekböl igazúlt-meg, vagyon mivel ditsekedjen, de nem Isten elött.

Róm. 4.3

Mert mit mond az Irás? [1 Mós. 15:6. Gal. 3:6. Iak. 2:23.] Hün Abrahám Istennek; és tulajdoníttaték néki igazságára.

Róm. 4.4

Annak pedig a’ki munkálódik, a’ jutalom nem tulajdoníttatik ingyen, hanem adósságból.

Róm. 4.5

De annak a’ki nem munkálódik, hanem hiszen abban a’ ki megigazítja a’hitetlen embert, tulajdoníttatik az ö hiti igazság gyanánt.

Róm. 4.6

Mint Dávidis bóldognak mondja azt az embert, kinek Isten tulajdonitja igazságot tselekedetek nélkül.

Róm. 4.7

[Sólt. 32:1–2.] Bóldogok ugymond a’kiknek megbotsáttattak az ö hamisságaik, és a’kinek elfedeztettek az ö büneik.

Róm. 4.8

Bóldog ember, a’kinek nem tulajdonítja Isten a’bünt.

Luther Biblia:

Röm 4,1

Was sagen wir denn von Abraham, unserm leiblichen Stammvater? Was hat er erlangt?

Röm 4,2

Das sagen wir: Ist Abraham durch Werke gerecht, so kann er sich wohl rühmen, aber nicht vor Gott.

Röm 4,3

Denn was sagt die Schrift? [Gal 3,6] »Abraham hat Gott geglaubt, und das ist ihm zur Gerechtigkeit gerechnet worden.« (1. Mose 15,6)

Röm 4,4

Dem aber, der mit Werken umgeht, wird der Lohn nicht aus Gnade zugerechnet, sondern aus Pflicht. [Kap 11,6]

Röm 4,5

Dem aber, der nicht mit Werken umgeht, glaubt aber an den, der die Gottlosen gerecht macht, [Kap 3,26] dem wird sein Glaube gerechnet zur Gerechtigkeit.

Röm 4,6

Wie ja auch David den Menschen selig preist, dem Gott zurechnet die Gerechtigkeit ohne Zutun der Werke (Psalm 32,1.2):

Röm 4,7

»Selig sind die, denen die Ungerechtigkeiten vergeben und denen die Sünden bedeckt sind!

Röm 4,8

Selig ist der Mann, dem der Herr die Sünde nicht zurechnet!«

King James:

Rom. 4,1

What shall we say then that Abraham our father, as pertaining to the flesh, hath found?

Rom. 4,2

For if Abraham were justified by works, he hath whereof to glory; but not before God.

Rom. 4,3

For what saith the scripture? Abraham believed God, and it was counted unto him for righteousness.

Rom. 4,4

Now to him that worketh is the reward not reckoned of grace, but of debt.

Rom. 4,5

But to him that worketh not, but believeth on him that justifieth the ungodly, his faith is counted for righteousness.

Rom. 4,6

Even as David also describeth the blessedness of the man, unto whom God imputeth righteousness without works,

Rom. 4,7

Saying, Blessed are they whose iniquities are forgiven, and whose sins are covered.

Rom. 4,8

Blessed is the man to whom the Lord will not impute sin.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Rm 4,1

Que dirons-nous donc d'Abraham, notre ancętre selon la chair?

Rm 4,2

Si Abraham tint sa justice des oeuvres, il a de quoi se glorifier. Mais non au regard de Dieu!

Rm 4,3

Que dit en effet l'Ecriture? Abraham crut à Dieu, et ce lui fut compté comme justice.

Rm 4,4

A qui fournit un travail on ne compte pas le salaire à titre gracieux: c'est un dű;

Rm 4,5

mais à qui, au lieu de travailler, croit en celui qui justifie l'impie, on compte sa foi comme justice.

Rm 4,6

Exactement comme David proclame heureux l'homme à qui Dieu attribue la justice indépendamment des oeuvres:

Rm 4,7

Heureux ceux dont les offenses ont été remises, et les péchés couverts.

Rm 4,8

Heureux l'homme à qui le Seigneur n'impute aucun péché.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Vagy: ‘Ábrahám, test szerinti (ős)atyánk.’

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Rm 4,1-8. - Semper iustificanda! - Szentháromság u. 10.

Tommyca

2005-07-25T22:52:00

Szakács Tamás