Title: Kedves ’Láthatókra nézők’
Subject: 2Kor 4,15-18. - Minden szenvedés értetek van! - Óév
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>
Sent: Tuesday, December 30, 2003 12:46 AM
Subject: 2Kor 4,15-18. - Minden szenvedés értetek van! - Óév

Kedves ’Láthatókra nézők’!

Észrevettétek, hogy máris elrohant egy egész év? Búcsúzóul egy kis előkészületi csomag:

Vázlatkísérlet:
Cím: Minden szenvedés értetek van!
Külső romlás és belső megújulás
Dicsőségszerző szenvedés
Látható és nem látható

Egy internetes ismerősöm gyermekkorában katolikus nevelésben részesült. Saját elmondása szerint akkor még hitt, de aztán részben az élet tapasztalatai, részben szenvedései-tragédiái eltaszították Istentől, és ateista lett. Higgyünk‑e neki, elfogadjuk‑e ezt a magyarázatot? Fogós kérdés! Rengeteget töprengtek már erről az emberek. Könyvtárakat lehetne megtölteni a szenvedésről írtakkal, azok kapcsolatáról Istennel, értelméről. Sokféle végső választ fogalmaztak már meg különböző emberek — ezen ismerősöm válaszát is sokan mondják ki maguknak, vagy másoknak is. Higgyünk‑e nekik? Valóban elszakít Istentől a szenvedés, és hívőből hitetlenné tesz? Fogós kérdés…
Mégis azt kell mondanom: ha mélységesen is megértem azt az álláspontot, mégsem hiszem el. Mármint abban az értelemben, hogy a szenvedés fordítana el Istentől, hogy az élet tragédiái tennének ateistává. Az apostoli szó is épp arról beszél, hogy az igazi hitet mindez nem olthatja ki. Jézus is épp arra figyelmeztet, hogy bár jönnek a szenvedések, de legyünk állhatatosak, és ne tántorodjunk el Tőle! Pál ezt így fogalmazza meg: minél több a nyomorúság, annál erősebbek lehetünk, annál edzettebbé válhat a hitünk, annál inkább Istenbe kapaszkodhatunk.
Jób a legmarkánsabb példa arra, hogy a szenvedés nem tesz istentagadóvá-ateistává — egy pillanatig sem kérdés számára Isten léte, hanem nagyon is biztos benne: épp ezért küzd és viaskodik, harcol és lázad. Aki ateistává lesz, az inkább valami más okra vezethető vissza, nem a szenvedéseire — saját szívére, annak állhatatlanságára; esetleg tulajdonképpen előtte sem hitt, vagy téves hitben élt. Mindenesetre ilyen esetben azt kell mondani, hogy megrekedt egy nagyon korai fokon a szenvedés útján. Aki mer tovább menni, az megtapasztalja, hogy a célnál Isten szeretet várja minden ellenkező látszat ellenére is. Talán a szenvedésre is igaz a mondás: Egy korty tudomány ateistává tesz, egy pohár viszont hívővé.

Pál beszél a pillanatnyi könnyű szenvedésről — akinek bőséggel kijutott mindenféléből: üldöztetés, börtön, megveretés, betegség. Ne ugorjunk át ezen hát könnyedén azzal, hogy bizonyára nem kóstolt bele eléggé a szenvedésbe, azért becsüli alá, és ha mondjuk annyit szenvedett volna, mint mi, akkor másképp gondolkodna a szenvedésről! Nem, nagyon is jól tudja, mit jelent a szenvedés, nagyon is volt része benne. Csak épp tud arról, hogy a láthatók mellett ott állnak a nem láthatók. Ennek fényében látja úgy: bármilyen súlyosak is rajta a terhek, ezek csak átmenetiek, a földi életre korlátozódnak, azaz múlandóak, míg az örökkévalóságban éppen ezek a szenvedések szerzik majd a dicsőséget.
Jól figyeljük hát meg, mert éppen arról van szó, hogy az apostol hozzáállása a szenvedéshez nem támasztja alá azt a ma is igencsak népszerű materialista-marxi nézetet, miszerint a vallás a népek ópiuma; miszerint a vallás révén keresnek az emberek kárpótlást a földi szenvedés után. Nem, az apostol nem arról ír, hogy szenvedései után kárpótlásban lesz része és majd valamiféle jutalmat kap cserébe. Ehelyett arról ír, hogy a mennyei dicsőséget a földi szenvedés munkálja ki! Nem a szenvedései ellenére lehet majd a mennyben boldog, hanem éppen a szenvedés az az eszköz, amely által a mennyei dicsőséget kimunkálja rajta Urunk!
Ez a reális helyzetlátás: nem menekül illúziókba, túlvilági kárpótlásba, hanem nagyon is valóságosnak fogja fel a földi szenvedést, de átmenetinek, amely arra való, hogy az örökkévalóság értékeit formálja ki rajtunk! Saját szenvedéseink is formálnak minket, de most tulajdonképpen arról beszél az apostol, hogy az ő szenvedései mind a korintusiakért vannak — mert ő gyötrelmeket kell ugyan viseljen, de az azt szolgálja, hogy az evangélium terjedjen. Sőt: tulajdonképpen szenvedés nélkül, áldozathozatal nélkül nem terjed az evangélium…

(Az apostol mindent vállalt, hogy az evangéliumot hirdesse. Mi, mai apostolok talán ennyire nem vagyunk elszántak, de azért meg kell vallani, nem áldozatok nélküli a szolgálat, sok nehézséggel, küzdelemmel, gyötrelemmel jár…)

Óvatosan kell bánnunk a szenvedéssel és annak vállalásával is. Mert nem arról van szó, hogy mindenféle szenvedés mennyei célt szolgál! Csak az sorolható ide, amelyik Isten akaratával összhangban áll. Semmiképp nem arról van szó, hogy kívánnunk kellene a szenvedést, mondván, hogy az üdvösséget munkál. Ekkor amúgy is könnyen pórul járhatunk. Ahogyan Lem stalkere.
(Ott a zóna, ahova az ember, ha bemegy, a legfőbb vágya teljesül. A stalkerek a csempészek, akik idegenvezetőként bekísérik az embereket — de maguk sosem mennek be. Pedig pl. az egyik stalkernek otthon van egy béna kislánya, és így meggyógyulhatna. Mégsem megy be a zónába. Miért? Nem hiszi, hogy teljesül a legfőbb kívánsága? Dehogynem! Nagyon is hiszi! Épp ezért nem mer bemenni — fél, hogy amikor bemegy, a leghőbb vágya teljesül majd. Fél, hogy még ő maga sem tudja, mi is a legfőbb vágya. Fél, hogy nem az, hogy kislánya meggyógyuljon… Esetleg hazaérve holtan találja… Vigyázz hát, mire is vágyakozol!)

Nagyon jól kifejezi a kvantummechanika atyja mindazt, amit Pál mond: „Ha visszatekintünk egy általunk kedvezőtlennek tartott esemény későbbi következményeire, gyakran rájövünk arra, hogy a szerencsétlennek ítélt esemény valójában javunkra volt, mégpedig azáltal, hogy egy magasabb nyereségért hozott áldozattá vált. Ebben a vonatkozásban a népi mondásnak: ‘Ki tudja, mire jó’ mély értelme van. Soha nem tudhatjuk, hogy az ilyen jó következmények nem válnak‑e a továbbiakban is nyilvánvalóvá a számunkra. Ezt a semmilyen tudomány és semmilyen logika által nem tagadható felismerést Pál apostol fejezi ki a legszebben (Róm 8,28): ‘Akik az Istent szeretik, azoknak minden a javukra szolgál.’ Ha valaki ehhez az életlátáshoz eljut, az valóban boldognak mondható.” (Max Planck: Az oksági törvény és akarat szabadsága c. előadás, idézet: Kinczler Irén: Max Planck, Evangélikus Élet, 2003. január 12.)

Könnyű lenne az óév kapcsán a külső ember megromlásával, az újév kapcsán a belső ember megújulásával állítani párhuzamot — csak éppen vigyázzunk, mert míg az évek azonosak, azonos kategóriát jelentenek, addig a külső és belső ember nem! Hiszen a mulandó romlásáról és az örökkévaló megújulásáról van szó, nem pedig a mulandó regenerálódásáról! Gyenge hasonlatként olyan ez, mint a hernyó és a lepke. Mi nem a hernyó újjáéledésére várunk, hanem a lepke megjelenésére. Amikor az évek repülnek egymás után, akkor sem csupán arra várunk, hogy úgy jön el az örökélet, mint az örök földi élet — azaz vég nélkül sorjáznak a múló óévek mellettünk, miközben mi magunk változatlanok vagyunk, és (talán) még csak nem is öregszünk. Az évek mulandósága az egyházat arra emlékezteti, hogy valami egészen újat várunk, a mulandóságból az örökkévalóságba történő határátlépést…

Régebbi igehirdetésből:

Külső romlás — belső megújulás
Időfolyam
Ilyenkor szilveszterkor elemi erővel tör fel a felismerés, hogy az idő sodrának ellenállhatatlan múlásában vergődő emberek vagyunk. Minden napunk ebben telik, de ilyenkor tudatosodik.
Az idő sokszor ‘kifog’ rajtunk: elillan kezünk közül. Sokszor érzem azt: elszaladt az idő, és alig csináltam valamit — meg tudom mondani, mivel telt el, kellet is rá ennyi idő, mégis minden este megdöbbentő, hogy szalad! Mégsem kell félnünk az idő ‘elvesztésétől’: Ha Istenbe kapaszkodva éljük át az idő sodrását, akkor Ő segít nekünk ‘kifogni’ az időn. Ő nem bíz ránk több feladatot, mint időnk engedi — ha így érezzük, akkor érdemes önvizsgálatot végezni.
Az idő áldásai
Fel kell ismernünk: nem (egyedül) az idő múlása határozza meg életünket! Isten kegyelméből belekerültünk egy olyan sodrásba, amelyben mindaz, amit Krisztus és az Ő nevében az Ő szolgái tettek az örökkévaló Atya szeretetéhez vitt el minket. Ha pedig az övéi vagyunk, akkor minden múló pillanat közelebb hozza azt az időt, amikor semmi sem választhat el Tőle: Michelangelo: Minél inkább fogy a márvány, annál hamarabb kész a szobor.
Két szilveszteri szemlélet: sírni az idő kérlelhetetlen múlása felett, a visszahozhatatlan felett, öregedésünk felett (volt aki szerint fekete terítő kellett volna!) Másik lehetőség a szilveszteri ‘élet-kabaré’, a duhajkodás, ‘Együnk-igyunk, holnap úgyis meghalunk!’ mentalitása. Egyik sem az egyház magatartása. Szilveszterkor is Isten erőterében tudjuk magunkat.
Mérleg
Másrészt épp az idő múlása teszi napjainkat hallatlan érdekessé: Isten megbízásából vagyunk itt, és ezt csak addig végezhetjük el, amíg le nem jár az időnk! Ezért az óév este a hálaadás és a lelkiismeretvizsgálat alkalma is. De még ez a hálaadó-lelkiismeretvizsgáló tekintet is nem hátra, hanem inkább előre tekint! Ha Isten ismeretében tesszük mérlegre gyorsuló iramban múló életünket, akkor nemcsak veszteségeinket emlegethetjük fel, hanem a mérhetetlen ajándékok nyereségét is.
Gyülekezetünk 96. évi mérlege így adódik: veszteségünk 19 eltemetett halottunk: 13 férfi és 6 nő. Isten áldja meg emléküket és adjon nekik örök életet! — Az előző évi 14-hez képest 5-tel több: 4 férfival és 1 nővel több. Nyereségeink 8 megkeresztelt gyermek: 5 fiú és 3 leány. Isten áldja meg induló keresztyén életüket! — Az előző évi 7-hez képest eggyel több: 1 fiúval több. Esküvő egyházi megáldására ez évben sajnos nem került sor gyülekezetünkben — tavalyhoz képest ez 6 párral való csökkenés… Nyereségeinkhez tartozik még 9 konfirmandus, 2 fiú és 7 leány. Isten áldja meg induló felnőtt keresztyén életüket! — Az előző évi 1-hez képest 8-cal több: 2 fiúval és 6 leánnyal több.
Listánkat még érdemes kiegészíteni azon nyereségeinkkel, amelyeket gyülekezeti alkalmaink tartalmazzák: a maival együtt 64 istentisztelet, 41 bibliaóra, valamint 52 konfirmandus óra és 66 hittanóra.
Mindez mutatja, hogy az idő Istentől kapott alkalom arra, hogy feladatainkat végezzük. Amit Isten készít nekünk magánál, az minden várakozásunkat felülmúlja. Merjünk abban hinni, hogy az idő Isten akaratából és jóságából nekünk dolgozik! Ahhoz képest, ami Nála vár, csekélység minden, legyen az örvendetes, melynek elmúlása fájdalmasan érint, vagy fájdalmas, amit magunkkal kell hurcolnunk a jövő esztendőre is.
Külső és belső ember
Pál ezt a harcot az idővel a külső és belső ember képével jeleníti meg. Külső: a látható, halandó test — belső: rejtett lényünk, amely Isten színe előtt tudja magát és Istenre hagyatkozik. (Nem görög filozófia, stb.) Bultmann: megújulás, nem pedig tökéletesedési folyamat! Naponként abból élünk, ami nem a miénk, hanem Krisztusból származik, s ahogy peregnek a napok, egyre inkább erre kell hagyatkoznunk!
Hányszor éljük meg a külső romlását: betegség, gyász, szívbéli gyötrelmek — és mégis lelki épülésünkre szolgál(hat)! Fosszíliák (megpróbálják a láthatóból [csont] felépíteni a láthatatlant [hús és kultúra] — de nem megy, az antropológusok is ellentmondanak egymásnak): megromlott külső ember (lefoszlott hús); mi is így fogunk járni, de ez nem jelenti a lényegünk pusztulását, mert belső emberünk megújul!
Az évek ugyan mindannyiunkon elvégzik romboló munkájukat, barázdát szántanak arcunkra, elveszik egészségünket, szeretteinket, beárnyékolják örömeinket. De ami megtörténik e múló világhoz kötött lényünkkel, nem feltétlen következik be Istennel való kapcsolatunkban! Ez megújulhat, sőt, minél erőtlenebbé válunk a múló idővel szemben, annál több hely juthat Isten számára. Ősz fejjel is megmaradhatunk gyermekként: Isten gyermekeként. (Fiatalos öregek, gyermeklelkű felnőttek hozhatók lennének példának.)
Pillanat és örökkévalóság — látható és láthatatlan
Mi minden ér életünkben, évről évre — ebben az évben is? Külső emberünk romlása, csüggedés kísértése, belső megújulása, pillanatnyi ‘könnyű’ szenvedés. (Csak a jövendő dicsőséghez képest! Pál komoly szenvedéseken esik át — életveszélyben forog! Mi ez a mienkhez képest! Innen érthető: Nem kicsinyli le a mi szenvedéseinket sem! Felülmúlásról van szó, nem lekicsinylésről!) Sorsunk megítélésének radikális áthangolásáról van szó! Isten hatalmas ajándékai mellett nincs helye siránkozásnak még a legnagyobb fájdalmak és nyomorúságok közepette sem: tényként megállapíthatjuk az életszínvonal süllyedését — én magam is sokszor teszem — de aki Isten kezében tudja magát, annak ajkán mindez inkább csak ténymegállapítás, mint sírás-rívás! Pál is, a többi apostol is örömnek vette, ha szenvedhetett Krisztusért — ez a kulcsszó: minden itt nyeri el valóságos helyét: Krisztushoz mérten. Ez a látható és nem látható közötti különbség: külső emberünk ugyanúgy nyög a világ gondjai alatt, gyász fájdalmától, mint mások — belső emberünk azonban a lutheri naponkénti megtérés révén megújulhat!
Mindez azáltal lehet, hogy nem a láthatókra nézünk, hanem a láthatatlanokra, melyek nem mulandóak, hanem örök érvényűek. Nem egyszerű nézés, hanem célra tekintés, magunkat a célhoz tartás! Az elhalás folyamatának kitett ‘külső emberünk’ ideiglenes, de maradandó a ‘belső’, Istenhez kapcsolódó, aki az eljövendő lét reménységében él. Ez a most még nem látható cél határozza meg életünket. A ‘belső ember’ az, akiben él ez a reménység, és akit ez a reménység tart életben.
Minden értünk van!
A minden, ami értünk van, az apostol életet emésztő, életet adó szolgálata az evangéliummal.
17k. nem a szenvedés filozófiája vagy teológiája, hanem a hívő hite: a dicsőségbe szenvedésen át visz az út! Csak akkor leszünk részesei Krisztus feltámadásának, ha Vele meg is halunk. Ez az élet‑ és halálközösség! — A mindez értetek van kezdés erre a sok szenvedésre vonatkozik!
Az, hogyan éljük át az óév esti kapuzárás pánikját, attól függ, min tájékozódunk: Tartsuk hát szem előtt Isten dolgait, amik ugyan nem érzékelhetők-láthatók, de hittel megragadható, és örök! Nem kell elfojtanunk mulandó voltunk tudatát, hisz Isten kezében ez is javunkra van — így több lesz a hálát adni valónk, mint felpanaszolni valónk. Ha pedig hálásak vagyunk, akkor mindig Isten válik jelentősebbé magunk és mások számára, mindig az Ő dicsősége növekszik.
Ámen
Imádkozzunk!
Áldunk Téged Istenünk ez év végén, hogy egy újabb esztendőnyi kegyelmi idővel ajándékoztál meg bennünket szereteteddel. Tégy minket bölccsé, hogy az idő ajándékát híven használjuk fel, hiszen nem cél nélkül osztogatod azt számunkra, hanem feladatot is bízol ránk. Segíts abban, hogy sok lehetséges teendő között megtaláljuk azt, amelyiket valóban el kell végeznünk, és legyen erőnk és világosságunk otthagyni mindazt, amit nem Te bízol ránk. Te segíts életünk küzdelmeiben, láttasd meg velünk, hogy bár lehet, hogy külső emberünk fokról fokra romlik, gyengül, betegség támadja meg, mégis napról napra megújulhatunk belső emberünk szerint, és bőséges okunk van arra, hogy ne a múló időt gyászoljuk, hanem hálaadással Téged dicsőítsünk.
Ámen

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„2Kor 4,15.
Az apostol bátor igehirdetése, a szenvedések elviselése mind a hívek lelki javát szolgálja. Az evangélium felajánlása és a kegyelem kiérdemlése folytán egyre többen törnek meg, a megtértekben erősödik a hit, és így Isten imádása tökéletesebb lesz.
2Kor 4,18.
A láthatatlan dolgok Isten ígéretei, amelyek az örök életre vonatkoznak.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„2 Kor 4,15
Ez közvetlenűl az előbbi szavakhoz csatlakozik: és veletek együtt stb.
2 Kor 4,15
mindaz, mit én, mint apostol, teszek és szenvedek, a ti üdvösségtekre szolgál.
2 Kor 4,15
hogy Isten malasztja, mely oly sokakban oly bőven működik, Istennek annál nagyobb dicsőitésére szolgáljon, mennél többen ösztönöztetnek arra, hogy Istennek megdicsőülésökért és üdvözűlésökért hálát adjanak.
2 Kor 4,16
mert habár az én testem értetek tett áldozataim és fáradalmaim által fölemésztetik is, de lelkem naponkint megújúl, napról napra új erőt nyer, ha tekinti jövendő megdicsőülésemet és üdvözűlésemet. — Az Isten szolgájának nincs itt külsőképen nyugodalma, az csak a boldog halál után kezdődik. A külső embernek mindig szenvedés ideje, nagypéntekje van, a belső ember mindennap húsvétet, feltámadási ünnepet tart.
2 Kor 4,17
bennünk, a mennyiben reményünk van e dicsőséget megnyerhetni, ha békével tűrünk. — Bármily hajlandó legyen is valaki az ő szenvedését nagynak, sulyosnak és hosszúnak tartani, az mégsem nyom semmit, ha az igazi mérlegre teszszük, s a jövendő dicsőséggel egybehasonlítjuk. Lásd Rom. 8,18. Péter I. 1,6. s követk.
2 Kor 4,18
a földi szenvedésekre és örömekre. Igyekezzünk tehát helyes látásra szert tenni. A látható dolgok, a földi javak, tisztesség stb. ezt kiáltják: Ne ragaszkodjatok hozzánk, mert mi nem maradhatunk együtt, mivel rajtunk semmi örökkévaló nincs. A ki hegytetőn áll, a völgyben levő tárgyakat vagy épen nem, vagy alig látja. A ki tehát a földi dolgokat és szenvedéseket magasabb szempontból nézi, alig látja, s alig veszi figyelembe azokat; sőt inkább messzeterülő kilátásai vannak, melyek őt mindenen túlemelik és megerősítik.”

(Jubileumi kommentár):
„2 Kor. 4,7–18. Kincs cserépedényben.
A dicsőség csúcsairól az apostol ismét visszazökken a valóságba, hogy azután majd újra emelkedjék… A szolgálat, a prédikálás; a keresztyén lét fényes volta után mintegy önmagára és társaira tekint. Korábban az alkalmasság volt a kérdés, most ugyanez más megfogalmazásban következik.
Közismert gondolat a kincs cserépedényben, mely a maga paradox voltával azt tanítja: a rendkívüli erőt Istennek tulajdonítsuk (vö. JSir 4:2; Ézs 64:7). Nem panaszdalt mond az apostol a maga és társai cserép volta miatt, hanem a kincs értékét emeli ki a kontraszt által. Egyébként azt is sugallja, hogy a kettőt nem lehet felcserélni! A kincs nem az apostol személye vagy szolgálata, hanem a hirdetett evangélium!
Ezt az elvi tényt a sztoikus diatribé stílusában részletezi is az apostol (8–11. vers). Rétori szépséggel, ugyanakkor lelkigondozói intelem módján fogalmazza meg a keresztyének — és nem csak az apostol — valóságos helyzetét (vö. Deut 31:6–8; Józs 1:5; Zsolt 37:25.28). Nem arról van szó, hogy a szenvedés stb. nem súlyos, nem veszélyes, vagy hogy mindig van kiút, hanem: Isten az, aki minden alkalommal odaáll az ember mellé, és Ő ad új lehetőséget számukra. Mint az I. részben is, most itt is elmondja: mindez a keresztyén számára ‘természetes’, hiszen Jézus halálát is hordoznia kell ahhoz, hogy Jézus élete is látható legyen benne. (Thanatos helyett nekrósis van — ez előbbi a valóságos halál, az utóbbinál, bár orvosi szakkifejezés ez is, mégis annak átvitt értelmében használatos: elhalás, mint természetes folyamat.) Fel kell figyelnünk a stiláris finomságra: a 11. vers végén váratlanul sarx szerepel, külön kiemelve halandó voltát, ugyanakkor a kontraszt is élesedik ezzel: a testben lesz láthatóvá Jézus élete. Nincs szó tehát itt sem misztikáról.
A 12. vers lehetne ironikus is, de tekintsük inkább alázatosnak, mint ironikusnak. Az apostol vállalja a koinoniát ilyen áron is! Ezért is lesz a szava vigasztaló. A Zsolt 116:10-et idézi, mely szerint a hit és a bizonyságtétel összetartozik. Ahogy egykor az ószövetségi kegyesnek el kellett mondania a maga hitvallását, úgy kell itt az apostolnak is. Ez a hitvallás a már közismert tétel: Jézus Krisztus feltámadása bizonyossága és záloga a mi feltámadásunknak. A 15. vers értelmező fordítása az kb.: a kegyelem növekedjék a (hívők) mind nagyobb száma miatt, és a hálaadást bőségessé tegye Isten dicsőségére. Óhatatlanul gondolnunk kell a Heidelbergi Káté 1. feleletére.
A 16–18. vers summázza a hitvallást. Nem fárad, nem csügged az apostol, mert tisztában van vele: Krisztusban elrejtett az élete, ami egyszerre valóság és titok. Ez a valóság és titok pedig az, hogy nemcsak a láthatót, a külső embert tekinti egyetlen és végső valóságnak. A használt szavak ugyanazok, mint amit a filozófusoknál vagy a gnosztikusoknál is találunk — de ezeknek a jelentése Pálnál keresztyén értelmű. A külső ember a filozófusoknál és gnosztikusoknál ugyanis a testi, külső világhoz kötött, míg a belső, a lelki, minden hatástól elzárkózó része az embernek. Pálnál a külső ember a tapasztalati, a cserépedény, melynek sorsa az, hogy romlik és elmúlik. A belső pedig az eszkhatológikus, jövőre tekintő, Krisztusban már új teremtésként élő ember. Érdekes az is, hogy az apostol nem aknázza ki a jelen-jövő ellentétet úgy, hogy a kettőt ellenfélként vagy alternatívaként említené. Tény az, hogy a külső ember romlik (diaphtheiró — mint ahogy a rozsda megemészti a vasat), ugyanakkor újul (anakainoó) valóságosan a belső ember (vö. Róm 6:4.6; 7:6; Gal 2:20). Ez is tapasztalati valóság!
A szenvedés, bármennyire is valóságos, eltörpül a dicsőség jövendő nagysága mellett. A baros doxés — nagy dicsőség — kifejezés elég nehezen értelmezhető. Mintha az apostol szójátékot alkotna a héber kábód szó két jelentéséből, az ugyanis egyszerre jelenti azt, hogy ‘súlyosnak lenni’ és ‘dicsőségesnek lenni’.
A hitvallás csúcsa pedig ebben a szakaszban: a keresztyén ember pillantása a célra irányul (skopeó), ami pedig nem a látható szférában van. A ‘nem látható’ kifejezés (mé blepomena) arra utal, hogy bár valóságosan létező dologról van szó, az valami miatt nem látható a számunkra. Azaz azért nem látható, mert az ‘Krisztusban’ van, mert az nem tintával, vagy nem kőtáblára írtan áll előttünk, mert az eszkhatológikus valóság — és sorolhatnánk a páli gondolatokból ismert párhuzamokat. Ez a néhány mondat ismét emlékeztet különben a filozófusok szóhasználatára is, akiknél a látható — láthatatlan ellentét szintén előfordul. Pál kijelentése így hangzik: a láthatók ideigvalók (időhöz kötöttek — proskaira), míg a nem láthatók az időhöz nem kötöttek (aiónia) – vö. Zsid 11:27.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„b) A szenvedések és erőtlenségek ezt a magasztosságot okozzák (4,1-18)
Az apostol hű és bátor igyekszik lenni. Aki Igét hirdet, sok mindennel le kell számolnia. Nem takargat, nem hallgat el semmit, de maga is pőrén áll a világ előtt, vallja és vállalja hibáit. Ezért az ő evangéliuma nyílt, egyenes beszéd. Bátran néz bárki szemébe, aki lelkiismeretesen gondolkozik. Korinthusban mégis azzal vádolják, hogy homályos, elrejtett dolgok vannak benne, leplezett az evangélium. Igen, azoknak, akik elvesznek, akiknek e világ istene megvakította a szemeit, hogy ne lássanak. Azoknak csakugyan leplezett az evangélium. Nem látják, nem láthatják meg benne a Krisztus dicsőségét, aki Isten képe (eikón tou Theou). E világ Istene = a Sátán. Az van munkában mindenütt, ahol az emberek vakok meglátni az Isten dicsőségét a Jézus Krisztus arcán. Ezek elvesznek ezzel a világgal s annak ún. ‘Isten’-ével, a Sátánnal, s nem hallják meg az új teremtés ‘Legyen!’ szavának elhangzását. Igen egyszerű a magyarázata ennek: az apostol nem magát prédikálja, hanem a Jézus Krisztust. De prédikációja nem személytelen közlés, minő a csatornáé, amely átbocsátja a tartály vizét, hanem egész egzisztenciájának, személyiségének felemésztődése a hivatása szolgálatában, mint ahogy a gyertya, vagy a fahasáb felemésztődik a lángban. Mikor tehát Krisztust prédikálja, magát a gyülekezetek javára mintegy feláldozza.
Az Ige dicsősége tehát cserépedényben van elrejtve: Krisztus a rabszolgában, Pálban. Éppen a Pál erőtlensége mutatja először azt, hogy a ‘kincs’, az Ige, nem tőle való, hanem Istené; Neki kell adni érte dicséretet. Másodszor azt, hogy az Ellenségnek minden üldözése Pált éri: az edényen át akarják elvenni, hatástalanná tenni a ‘kincset’. Harmadszor mutatja azt a csodát, hogy ez nem sikerül: a kincs megtartja az edényt. Négy epigrammaszerű ellentéttel fejezi ki Pál, hogy az ő gyöngeségében és ínségében Isten ereje milyen hatalmasan munkálkodik (8-10). Ezért nem lehet őt eltiporni, kétségbe ejteni, megölni. Állandó halálveszedelemben forog, de szenvedései a Krisztus keresztjének a hordozásából következnek, Akivel ez által éppen olyan titokzatos szenvedés‑ és halálközösségre lép, amilyen titokzatos életközösség van közöttük. Sőt a Krisztussal való életközösség szükségképpen vele való fájdalom‑ és halálközösség, és éppen azért életközösség, mert halálközösség. Csak akkor lesz részese a Krisztus feltámadásának, öltözheti fel a Krisztus feltámadott testét, ha Vele meghal. Ezzel a szenvedés és halál le van győzve, be van iktatva a diadalmas élet szolgálatába. Meg van az útja annak is, hogy az apostol szenvedései, életének eltékozlása, szolgálatának nagy áldozata nemcsak benne, hanem a korinthusiakban krisztusi életet támasszon, a Krisztus életét alakítsa abban a gyülekezetben, amely éppen az ilyen szolgálat által lesz a Krisztus teste (12-18). A Jézusért hordozott szenvedése így lesz az élet, a jézusi élet forrásává. Ez a szolgálatnak a legmagasabb formája: enyém a szenvedés és halál azért, hogy tietek legyen az élet. Minél rosszabbul megy nekem testben, annál jobban megy neked lélekben. Az apostol egy zsoltáridézettel, melyet a LXX-ból vesz, rámutat arra, hogy a hit kényszerűsége a szólás, az igehirdetés; az igehirdetés tárgya: a feltámadott Jézus, Aki feltámasztja Pált, de feltámasztja azokat is, akik az ő szavára hittek Őbenne, s együtt állítja maga elé, mint az ő aratását, diadalra és nem elítélésre; ezzel pedig a kegyelem sokasodik, a megváltottak serege nő és hálaadó magasztalásuk erősödik. Az apostol szolgálatának, fájdalmas, de dicsőséges megáldoztatásának első közvetlen célja a gyülekezet lelki java, de túl rajta s éppen általa Isten dicsősége a Krisztusban.
Pál az eonok határán áll. Óemberével testestül-lelkestül az elmúló, régi világban gyökerezik, amely keresztre adta Jézust, s ezzel magát halálra ítélte. Új emberével az új világba nő bele, amely a Krisztus feltámadásából indult el, belőle él, s az utolsó napok nagy válságaiban lesz nyilvánvalóvá. Addig ez a világ láthatatlan, csak hitben bírható, de azért ez az igazi élet, mert ez az örökkévaló, ez a krisztusi. Az óember óvilága látható és tapasztalati valóság, de igazi lényege szerint eltűnő, mulandó, árnyékos világ. A láthatóból a láthatatlanba csak halál és feltámadás útján lehet átmenni. A halál alkotó része a szenvedés is, mert a szenvedés = halál részletekben. A szenvedés út az élethez, módja és eszköze az élet elnyerésének. Azért ha mostani szenvedéseit összehasonlítja azzal a dicsőséggel, amely belőle következik, ezeket pillanatnyiaknak és igen könnyűeknek kell minősíteni ahhoz az igen-igen nagy és örök dicsőséghez képest, ahová átvezetnek. Elfordítja tehát szemét a láthatóktól és ideigvalóktól, s csak a láthatatlanokra, csak az örökkévalókra néz…”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„4:15. Minden szenvedés, amit Pál átélt, értetek van, vagyis a hívőkért, amilyenek a korinthusiak is voltak (vö. 12. v.). Pál mégis azt mondja, hogy ő ‘Jézusért’ szenved (11. v.). Ez jelzi, mennyire azonosította a gyülekezetet Krisztussal. Miközben a gyülekezetnek, Krisztus testének szolgált (Ef 1:22-23), ezzel Krisztusnak szolgált (vö. Mt 25:40).
Az Isten kegyelmét, meg nem érdemelt jóindulatát és kedvességét egyre többen megismerhették az evangéliumon keresztül, amit Pál hirdetett. Akik hallották és hittel válaszoltak rá, azok üdvösséget nyertek, és hálát adtak Istennek (vö. Ef 1:6, 12, 14). Amint egyre többen elfogadták a Megváltót, ez azt eredményezte, hogy egyre többen adjanak hálát. Ez a vers is bizonyítja Pál szolgálatának önzetlenségét. Mások javára és Isten dicsőségére szolgált (vö. Mk 12:33), és nem önmagáért (vö. 2Kor 2:5).
4. ÖRÖK TÁVLAT (4:16-5:10)
Pál jól tudta, hogy mit jelent szenvedni Krisztus szolgálatában. Hogy nem találta Tituszt Troászban, csak növelte szenvedését. Erre a fájdalmas élményre, valamint Isten gondoskodására és vigasztalására (7:5-6) való emlékezése (2:12-13) jellemzi az új szövetség szolgálatának nagyságáról szóló közbeszúrt elmélkedést (a 2:12-7:4-ben). A szolgálat győzedelmeskedett Krisztusban (2:12-3:6), dicsőséges volt a Lélek szolgálata miatt (3:7-18), és Istentől kapta erejét (4:1-15). Most Pál rátér szolgálatának egy másik vetületére, annak örökkévaló távlatára.
4:16. Pál nem volt közömbös a szolgálatában adódó elkeserítő helyzetekre (1:8). Sőt nagyon felkavarta az, hogy Titusz nem tudott találkozni vele Tróászban (2:13; 7:5-6). Ez egyike volt a sok esetnek (pl. 4:8-9; 11:23-29), amelyek kimerítették és emlékeztették őt halandóságára (4:11). De Isten neki adta ‘ezt a szolgálatot’ (1. v.), és Isten — a győzelmes Fiú (2:14), a dicsőséges Lélek (3:18), és a hatalmas Atya (4:7) — m’ működött benne. Isten volt feltámadása biztosítéka is (4:14). Mindezek következtében Pál kijelentette: ezért tehát nem csüggedünk (értsd ‘nem adjuk fel’; vö. 1. v.; Lk 18:1).
Igaz, hogy földi halandósága egyre nyilvánvalóbbá vált; de a láthatókra nézve tudta, hogy azok ideig valók (vö. 2Kor 1:8-9; 4:8-12). Ugyanakkor mennyei sorsa is egyre nyilvánvalóbbá vált (17-18. v.). Miközben testileg egyre gyengébb lett, lelkileg tapasztalta a Szentlélek napról napra történő megújítását (vö. Róm 12:2; Kol 3:10). Egyre inkább olyan lett, mint Krisztus (2. Kor 3:18), ami már jelezte, hogy milyen lesz majd egy napon (vö. Róm 8:23; 1Jn 3:2).
4:17-18. Ebben az átalakító, megújító munkában Isten egyik eszköze a szenvedés volt (vö. 1Pt 4:1,13-14). Akármilyen fájdalmas szenvedéseken ment át Pál (2Kor 11:23-29), ezek pillanatnyi könnyű szenvedések voltak (thlipseós, ‘feszültségek, nehézségek’; vö. 1:4), amelyek eltörpültek az örök dicsőség fényében, amely az övé lesz, amikor Jézus ‘elé áll’ (4:14), és olyan lesz, mint ő (1Kor 15:49; Fil 3:21; 1Jn 3:2). Ez megdöbbentő. Minden hosszan tartó, nehéz terhéről azt mondta, hogy ‘könnyű’ (a görög elaphron szó jelentése ‘könnyű súlyú, könnyen hordható’; az Újszövetségben csak kétszer szerepel: itt és a Mt 11:30-ban) és ‘pillanatnyi’ (a görög parautika szó jelentése ‘rövid, pillanatnyi, gyorsan lejátszódó’).Amikor Pál a 2Kor 1:8-at írta, elmondhatta, hogy ‘erőnkön felül megterheltettünk’ (hyperbolén), mégis azt írta, hogy minden mértéket meghaladó örök dicsőség vár rá (hyperbolén eis hyperbolén vagyis ‘rendkívülire rendkívüli’).
Ez az örökkévalóság nézőpontjából való szemlélet és az eljövendő reménység tartotta meg Pált az ideiglenes szenvedések közepette, melyek mindig is jellemezték szolgálatát. Amint máshol emlékeztette a korinthusiakat: a világ és annak jelenlegi szenvedései elmúlnak (1Kor 7:31). A láthatók (az anyagi dolgok) ideig valók, de a láthatatlanok (a lelki dolgok) örökkévalók. Az ideiglenes dolgokat felváltja ‘a dicsőség hervadhatatlan koszorúja’ (1Pt 5:4) ‘Krisztus örök dicsősége’ (1Pt 5:10). Ezért mondja Pál, hogy a hívők ne arra nézzenek, ami látható, hanem furcsa módon arra nézzenek, ami láthatatlan. Amit a belső ember ‘lát’, az meghaladja a testi szem látását.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„4,15 Az apostol, minthogy előtte állt a feltámadás biztos reménysége, hajlandó volt vállalni a rettenetes nehézségeket. Tudta, hogy minden ilyen szenvedés kétszeres eredménnyel jár. Megsokasítja az a korintusiak áldását, és bőségessé teszi a hálaadást az Isten dicsőségére. Ez a két indíték ösztönözte Pált mindenben, amit mondott és tett. Isten dicsőségével és embertársai áldásával törődött.
Pál tudta, hogy minél többet szenved, Isten kegyelmét annál érthetőbbé teszi másoknak. Minél több ember tért meg, annál több hálaadás szállt fel Istenhez. És minél több hálaadás szállt fel Istenhez, Isten annál jobban megdicsőült.
A Living Bible (Élő Biblia) úgy tűnik, megragadja a vers szellemét:
Ezek a mi szenvedéseink a ti javatokat szolgálják. Minél többen vagytok, akiket megnyertünk Krisztusnak, annál többen adnak hálát nagy kegyelméért, és az Úr annál jobban megdicsőül.
4,16 Pál megmagyarázta, hogy hajlandó minden szenvedést és veszélyt vállalni, mert előtte van a feltámadás biztos reménysége. Azért nem csüggedünk. Noha, egyrészt a fizikai gyengülés állandóan folytatódott, másrészt a szellemi megújulás volt az, amely képessé tett őt, hogy minden ellenséges körülmény ellenére tovább menjen.
Az a tény, hogy a külső ember megromol, nem igényel magyarázatot. Ez nyilvánvaló a testünkben! Pál itt annak örül, hogy Isten naponta ellátja a keresztyén szolgálathoz szükséges erővel. Így igaz, amit Michelangelo mondott: ‘Minél több vész el a márványból, annál inkább nő a szobor.’
Ironside a következő magyarázatot fűzi hozzá:
Mondják, hogy anyagi testünk minden hét évben kicserélődik… Mégis tudatunkban ugyanazok a személyek maradunk. Személyiségünk évről évre változatlan, és így lesz azzal a nagyobb változással is, ami még eljövendő. Ugyanaz az élet van a pillangóban, amely a lárvában volt.
4,17 Miután Pál szörnyű szenvedéseiről olvastunk, nehezen tudjuk megérteni, hogyan beszélhetett ezekről úgy, mint könnyű szenvedésről. Bizonyos értelemben ezek egyáltalán nem voltak könynyűek, hanem keserűek és kegyetlenek.
A magyarázat abban az összehasonlításban van, amelyet Pál elvégez. A szenvedések önmagukban tekintve mindig nagyon nehezek lehetnek, de amikor összehasonlítjuk az örökkévaló dicsőséggel, amely előttünk áll, akkor azok könnyűek. Ráadásul a könnyű szenvedés csak pillanatnyi, míg a dicsőség örök! A leckék, amelyeket ebben a világban a szenvedéseken keresztül megtanulunk, gazdag gyümölcsöt fognak teremni az eljövendőben.
Moorehead a következőket figyeli meg:
Míg itt vagyunk a világban, ér bennünket egy kis öröm; odaát belépünk majd az örömbe. Néhán csepp itt; egy egész óceán odaát.
Egy piramis van ebben a versben, ahogyan Marsh, F. E. rámutat, amely nem fárasztja ki az elcsigázott hegymászót, hanem kibeszélhetetlen nyugalmat és vigasztalást ad lelkének.
Dicsőség
Nagy dicsőség
Örök nagy dicsőség
Igen nagy örök dicsőség
Igen-igen nagy örök dicsőség
Minden mértéket meghaladó, igen-igen nagy örök dicsőség
4,18 Ebben a versben az a szó, hogy nézünk, nem csupán az emberi látást írja le; inkább azt, hogy valamilyen dolgot fontosnak tekintünk. A látható dolgok nem jelentik a létezés célját. Itt elsősorban a nehézségekre, megpróbáltatásokra és szenvedésekre utalnak, amelyeket Pál elviselt. Ezek együtt jártak szolgálatával; de szolgálatának nagy célja láthatatlan volt. Ez magában foglalhatja Krisztus dicsőségét, embertársainak áldását, valamint a jutalmat, amely Krisztus hűséges szolgájára vár az ítélőszéknél.
Jowett ezt a következőképpen magyarázza:
A látáshoz az első a látóképesség; a második a belelátás. A látás első módja természeti, a második szellemi. A belelátáshoz az elsődleges szerv az értelem; a második a hit. Az egész Szentírás állandóan elénk tárja ezt az ellentétet a látás és a belelátás között, és mindenütt azt tanuljuk, hogy mérjük fel az egyik szegényes és kicsirryes voltát, és helyezzük föléje a másik teljességét és táguló látókörét.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„UGYANAZ A LÉLEK
2Kor 4,13-18
Az apostol, átélve az örvendező, hálaadó bizonyosságot: ‘Megmentettél… a haláltól… Hittem, ha így szólok is…’ a LXX görög szövegén tájékozódva (Zsolt 116,8kk), az evangélium hirdetését a szorongató körülményeken győzedelmeskedő hit következményének vallja. Az is színezi az ÓSZ‑i kultikus hátteret, hogy a 116. zsoltár az ún. Hallél-zsoltárok közé tartozott, amelyeket a páskavacsora alkalmával énekeltek, így bizonnyal maga Jézus is az úrvacsora szereztetése után (Mt 26,30). Mindez jelen van és hat az apostol gondolataiban, mert felfedezte, hogy benne is ugyanazon Lélek van, mint az ÓSZ kegyeseiben, s a tanítványi körrel együtt Jézusban is, aki készül a sokakért vállalt megfeszíttetésre. S ahogy Ő hitte és mondta előre, halálát és feltámadását jelentve tanítványainak (Mt 20,19), úgy az apostol is bizonyossággal tudja és vallja, hogy az Úr dicsőséges visszajövetele alkalmával része lesz a feltámasztásban, s az Úr őt is maga elé állítja, együtt a korinthusiakkal. Alig vesz róla tudomást, hogy közben számolnia kell a halállal is. Ez a tény említésre is alig méltó, mert inkább hozzásegíti ahhoz, hogy végre az Úr színe elé állíttassék. Fölismerte továbbá, hogy minden, ami vele történik, jó és kellemetlen egyaránt, a gyülekezet érdekét szolgálja, tehát minden érettük történik, s így valósul meg az 1Kor 3,21: ‘minden a tiétek’ — avégre, hogy a szinte elviselhetetlen gyötrelmek, majd Isten szabadítása ezekből a kegyelmet sokasítsa rajtuk és közöttük, egészen a hálaadás gyümölcséig. Számszerűen sem közömbös a sokasodás, de fontosabb a minőségi gyarapodás a hálaadásban az Isten dicsőségére.
Mindezt hitben látva és valósággal meg is tapasztalva ellene mond bármiféle csüggedésnek, s nem engedi, hogy lelkében lebírja. Közben minduntalan tapasztalnia kell, hogy bár külső embere (nem azonos az óemberrel), tehát a teste felemésztődik, a belső ember napról napra megújul. Ez az emberben lévő minden olyan adottságot jelenti, ami nem a test.
Az újulás vajon előrehaladás is, vagy csak szinten tartás? Nem kizárt, hogy Pál előrehaladásnak érzi a belső ember naponkénti megújulását. Ezért válik viszonylagossá bármiféle szenvedés, időben is csak pillanatnyivá, még ha közben nehezen várja is, hogy túljusson rajta; és súlyában is jelentéktelenné válik, ha közben azt érezte is, hogy már nem bírja tovább. Visszatekintve könnyűnek érzi, sőt hasznát is meg tudja állapítani, mivel a szenvedés térdre van kényszerítve, s kénytelen úgy szolgálni nekünk, hogy minden mértéket meghaladó nagy és örök dicsőséget munkál számunkra. A felületes magyarázat gondolhatna érdemek gyűjtésére, de nem erről van szó. Nem vagyunk tehát szenvedéseink rabjai, hanem azok kénytelenek munkálni üdvösségünket, mert eszközökké válnak, hogy közelebb jussunk a dicsőséghez. Nem keressük ugyan a szenvedést, de ha jönnek a próbatételek, nem azokra nézünk. Tekintetünket láthatatlanokra vetjük, azok az örökkévalók. ‘Mert minden, ami Istentől született, legyőzi a világot, és az a győzelem, amely legyőzte a világot, a mi hitünk’ (1Jn 5,4).”

(Jeromos Bibliakommentár):
„19 (C) Szolgálat és halandó volt (4,7-5,10). Pál ellenfelei úgy vélték, hogy számos szenvedése és megpróbáltatása kétségessé teszi apostol-voltát. Az ilyen gyengeség nem lehetett Isten megmentő erejének eszköze. Ezzel szemben Pál azt hangsúlyozta ki, hogy a szenvedés a hiteles apostoli szolgálat és keresztény élet szerves része.
20 (a) Jézus megnyilvánulása (4,7-15). Amit itt olvashatunk, az nem más mint ‘a curriculum vitae Pauli, amelyet a szerző úgy értelmez, mint egy curriculum mortis et vitae lesu‑t’ (Furnish: II Corinthians, 288). Pál szenvedései Jézushoz hasonlóvá teszik őt, és alkalmassá teszik a Jézusban megtestesülő hiteles emberség megmutatására. 7. cserépedényben: Az emberi lét gyöngesége és törékenysége olyan szembetűnően ellentétes azzal, amit az apostol megvalósított, hogy ebben isteni erő működését kell látni (3,5; 13,4). 8-9. A megpróbáltatások ehhez hasonló listája szerepel a 6,4-5; 11,23-29; 12,10; 1Kor 4,9-13-ban, de itt az antitetikus formula célja a 7. vers megerősítése. 10. Jézus halálát: A történelmi Jézusnak, mint halálra szánt embernek földi élete. Jézus élete: A történelmi Jézusban megnyilvánuló hiteles emberség (2,16). Testünkben / testünkön: Pál magatartásáról van szó (1Kor 11,1), amely kiegészíti igehirdetését. 11. minket, akik élünk: Akik mind testileg, mind egzisztenciális szempontból élők (Róm 6,11; Kol 2,13) folyamatosan halálveszélynek vannak kitéve. Ez magyarázza a 10a verset. halandó testünkön: A sarx-nak ugyanaz a jelentése mint a sóma-nak a 10. versben, és a jelző miatt lett kiválasztva. A testi létezés törékenységét fejezi ki. 12. Bennünk a halál munkálkodik: Pált összetöri a szenvedés (16. v.), de ez is része Isten tervének. bennetek pedig az élet: A szolgálat célja a hiteles ember új élete (10. v.; 1Kor 4,15c; Gal 4,19). 13. a hitnek ugyanaz a lelke: A Lélek erejétől áthatott tevékeny hit. mint amiről írva van: A Zsolt 116,10 pontos idézetét vezeti be (LXX 115,1). hiszünk, és ezért beszélünk: Pál a hit fényében értelmezi szenvedéseit (10-11. v.), nem racionálisan. 14. minket is fel fog támasztani: A halál gondolata Pált a feltámadás jutalmához vezeti, amely a halált megfosztja hatalmától. 15. A közösség hálaadása együtt növekszik azok számával, akik elfogadják Pál kegyelemmel telt üzenetét (3,5-6), és így képessé válnak Istent dicsőíteni (ld. 1Kor 2,7).
(Fridrichsen, A.: ‘Zum Thema ‘Paulus und die Stoa’ ’, ConNT 9 [1944] 27-31. Spicq, C.: ‘L’Image sportíve de 2 Cor 4:7-9’, ETL 13 [1937] 209-229.)
21 (b) Szembesülés a halálfélelemmel (4,16-5,10). Pál azáltal vallja meg bizalmát, hogy szembeállítja az örök értéket a múlandóval. 16. nem csüggedünk el: Ld. a 4,1 magyarázatát. külső ember / belső ember. A személy egésze a láthatóság szemszögéből nézve (18. v.). Pál növekvő erőtlensége látható, egyre nagyobb hite és reménye azonban nem. A ‘belső ember’ más értelemben szerepel a Róm 7,22-ben (ld. H. P Rüger: ZNW 68 [1977] 132-137). 17. A jutalom mérhetetlenül felülmúlja a megaláztatást időben és mértékben. 18. látható dolgokra / láthatatlanokra: Megkülönbözteti a jelentéktelen dolgokat (pl. külső megjelenés), amelyekre Pál ellenfelei összpontosítanak (5,12), a valóban fontosaktól (Fil 1,10).”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/