Kedves ‘Krisztus-test tagok’!

Szomorú hírrel-példával kell kezdenem, mert késlekedésem nem oktalan (és remélem nem is oktondi). Sajnos meghalt a számtógépem, és a hetem emiatt majdnem kizárólag azzal telt, hogy az adataimat lementsem róla (Internetről letöltött miniPE-XT csontváz-Windows segítségével), ill. szervizbe szaladgáljak. Emiatt jelenleg a levelet sem egészen úgy tudom küldeni, ahogyan szoktam, hanem kénytelen vagyok egy 'gazda-számítógépre' csatlakozni, de a saját adathordozómat legalább háttértár értelmében (ha már óperenciás [operációs] rendszer értelmében nem is) elérve. Ezt most csak azért volt érdemes ilyen bőven emlegetnem, mert egy példa arra, mi történik, ha a szerkezetek elromlanak. Hát még milyen bajhoz vezet, ha a szervezet, ha az organizmus, ha a gyülekezet megy tönkre, és mondja fel a szolgálatot! Hiszen most emiatt se a gyülekezeti újsággal, se az igehirdetésre készüléssel ill. előre-készüléssel nem tudtam haladni, bajba kerültem a presbiter-köri vetítéssel kapcsolatban is (bár hála Urunknak, azért egy kényszermegoldást sikerült találni), és a hittanórákra való előkészületet is lehetetlenné tette. Vajon nem ugyanígy tesszük tönkre Krisztus testének egyes területeit, amikor mi magunk mondjuk fel a szolgálatot – azaz nem végezzük a rénk bízott szolgálatot -, mint most nekem a számítógép? Nem fogja ezt mondani az egyház Ura nekünk is? Pl. így: Mivel elromlottál, ezért ezt és ezt a munkát nem tudtam elvégezni, ill. csak kényszermegoldást találtam, mást kellett felhasználni, akinek amúgy más karizmái vannak, másfajta szolgálatra lennének valók; és egyáltalán rengeteg időt kellett fordítanom arra, hogy mentsem legalább a menthetőt, ill. a javításon fáradozzam?

Vázlatkísérlet:
Egybeszerkesztett organizmus
Szerkezet
Szervezet
Organizmus
Gyülekezet
A vázlathoz:
Pál nagyon világosan tanít arról, miképpen is működik a gyülekezet, hogyan szerveződik az egyház — Krisztusban. Minden emberi formációnak megvan a maga szerkezete — de el kell jutnunk a szerveződésen át a szervezethez is, ha valóban gyülekezetként kívánunk élni. Ebben segít reménység szerint a vázlat négypontos gondolati útja — de a lényeg a gyakorlati megvalósítás!
Szerkezet
Mindennap találkozunk különféle szerkezetekkel. Legyen mechanikus, vagy elektronikus, az emberi tervezést dicsérendő pontos törvények-szabályok alapján működnek, minden elemnek megvan a maga helye és funkciója. Csakhogy a szerkezet egy élettelen jelenség, így számunkra sem ad példát arra, miképp is éljünk a mindennapokban gyülekezeti életet.
Szervezet
A gyülekezet első ránézésre — ahogyan a világ is tekint ránk tulajdonképpen — egy szervezet, emberi szerveződés. Azért jött létre, hogy a szerkezethez hasonlóan betölthesse most már nem csupán funkcióját, hanem feladatát. Ez több a funkciónál. Nem ilyen éles ugyan a szóhasználatban a határ, de tulajdonképpen a funkció az élettelen dolgok jellemzője inkább, míg a feladat már felelősséget is hordoz magában, ezért az ember jellemzője, de még személytelen módon.
Organizmus
A szervezetnek két értelme van. Az előbbi szerveződés, és a mostani organizmus. A szerveződés ugyan feltételezi az embert, aki mintegy megszervezi a szervezetet, de még önmagában nem telik meg élettel. Az organizmus ellenben már kicsattan a tól. Itt már egyértelmű, hogy a biológiai élet járja át, most már a testünk vonatkozásában van szó szervezetről, nem a cég-szervezet jelentése áll előttünk. Itt már az élet célszerűsége jelentkezik. Míg a szerkezetnél egy elérendő cél lebeg az ember szeme előtt, az organizmusnál a folyamat is igen hangsúlyos.
Gyülekezet
Így jutottunk el végül a szerkezettől a gyülekezetig. Ez már olyan organizmus, amelynek életcéljai vannak, amelynek tagjai célirányosan lettek összeszerkesztve, nem csupán véletlenszerűen, esetlegesen szerveződnek. Meg kell vallani, hogy ez számunkra még csak idea. Pál azt tárja elénk, amilyennek lennünk kellene Krisztusban. Minden egyes tag azért adatik a gyülekezetnek, hogy Urunk teste épüljön általa, hogy ehhez a funkcióhoz-feladathoz illeszkedjünk — a gyülekezetben tehát mindenkinek szolgálnia kell! Az egyébként elterjedt fogyasztói szemlélet nem méltó se Urunkhoz, se egymáshoz! Tagolódj hát be, légy az organikus egység része!
Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Egy autó esetén természetesnek tartjuk, hogy különböző részekből szerelik össze — alváz, motor, kerekek, ajtók, kormány, stb. Természetes ez, mert azt tekintjük, hogy mire való az autó, és ehhez milyen alkatrészek, milyen egységek szükségesek. A szerkezetet nézzük hát, amely kijelölt működési célhoz szükséges. Egészen nevetséges, Ezopuszi mesébe illő volna, ha a kipuffogó egyszeriben kerékké akarna válni, és abbahagyná az elhasznált üzemanyag-gáz kibocsátását, és tekeregni kezdene. Hasonlóan más alkatrészeknél is.
Ha szerkezet helyett valamely emberek által alapított szervezetet tekintünk, akkor is világos, hogy kell többféle funkció, és ezekhez többféle alkat a helyes működéshez. Itt már nem olyan nevetséges, ha egyik-másik alkalmazott más helyre pályázik — feltéve, hogy alkalmas az adott feladatra. Ellenkező esetben ugyanolyan nevetséges. Hogyan is áriázhatna a fahangú egy operában?! Miképpen is illegethetné magát balerinaként egy termetes opera-énekesnő? Hogyan ülhetne a csillagászati számításokhoz a balett-táncos? Végtelenségig mondhatnám a láncot — de ennyiből is bőségesen világos. Látjuk a feladatot, és tudjuk, hogy ahhoz alkalmas személy kell.
Ha emberek által alapított szervezet helyett egy biológiai szervezetet tekintünk, akkor ott is többféle funkció és többféle szerv található. A teremtő mindegyiket bölcsen párosította és elrendezte testünkben, hogy életünk fenntartásához minden szükséges adva legyen. Ki gondolhatna arra, hogy a szemnek hallania kellene, a fülnek emésztenie, a gyomornak járnia?!
Három területen elég magától értetődőnek látjuk, hogy minden egységnek a maga feladata által megszabott helyén kell lennie és ott kifejtenie jótékony hatását. Miért van az, hogy csupán a legfenségesebb szervezet, Krisztus teste esetén nem tudjuk ezt? Itt bizony sokan akarunk mások lenni, mint aminek szolgálatába Urunk beállított. Egyházunk népe és vezetői egyaránt rangkórságban szenvednek, egyre feljebb és feljebbre törnek/törtetnek — akár a gyülekezet szintjén, mondjuk presbiterség, tisztségviselőség terén, akár magasabb szinteken különféle vezetői pozíciók terén.
A gond ott van — a múlt hetiekkel szólva —, hogy a földiekre tekintünk, nem az odafennvalókra. Nem nekem kell erre vagy arra a helyre törtetnem. Egyáltalán nem törtetnem kell; csupán törekednem arra, hogy az Úr által adott helyet elfoglaljam, az ő általa adott küldetést teljesítsem. A gond ott van, hogy egoistán tekintünk életünkre: én mit akarok — enyhébben kifejezve: nekem mit kell tennem.
Ehelyett azt kellene kérdeznünk, Isten mit akar — velem. Hova állít? Milyen elhívást adott? Milyen küldetést bízott rám? Mi az Ő terve az egyházzal, és abban milyen tagnak alkotott meg, melyik testrész vagyok? Ha láb, akkor legyek végre láb, és ne  állandóan. Ha fül, akkor füleljek — ne pedig . Ha szem, akkor végre lássak — ne pedig . Ha gyomor, akkor emésszem a rám bízott Igét — ne pedig . Ha száj, akkor szóljam az Igét — és ne  más tisztség után. Legyek végre a helyemen! Ha pedig még nem tudom, mit is rendelt felőlem az Úr, kipuffogónak rendelt vagy motornak, ablaktörlőnek vagy kormánynak, sebességváltónak vagy futóműnek, hát akkor éppen ideje Hozzá fordulni imában, hogy mutassa meg, milyen testrész is vagyok!
Amikor nem vagy a helyeden, akkor kerékkötője vagy Krisztus testének. Lehet, hogy vonzóbb pozíciót harcoltál ki magadnak, és talán még azt is képzeled magadról, milyen fontos feladatot végzel — de tudd meg, hogy csak kolonc vagy Krisztus testének nyakában, hátráltatója Isten üdvtervének! Előmozdítója csak úgy lehetsz, ha a saját helyedre állsz. Ha akkor szólsz, ha száj vagy. Ha akkor hallgatsz, ha fül vagy. Ha akkor serénykedsz, ha kéz vagy. Ha akkor jársz, ha láb vagy. Ha akkor látod el levegővel az egész testet, ha tüdő vagy. Ha akkor járod át az egész testet, ha vér vagy. Minden más esetben kerékkötő vagy, bármilyen hasznosnak is tünteted fel magad. Azonban ha a helyeden állsz, még a legjelentéktelenebbnek, netán egyenesen alantasnak tűnő feladat is a legmagasztosabb lesz, mert Urunk tervében kapsz általa részt!
(Esetleg példaként lehet emlegetni a szeg miatt az ország elveszett versikét… Talán más példa is található arra, hogy az apró feladatok is lehetnek fontosak.
Én csak egy tuskó vagyok… Semmi szükség rám… Mondta, és aztán lelépett. Mivel csak egy tuskó volt, nem fül, nem hallotta a robajt, amelyet távozása keltett: biztos alap, oszlopok — azaz tuskók — nélkül összedőlt  a ház…)

A test gyengébb —  — részeit gondozzuk, ápoljuk, védjük. Pl. amikor a kistestvérről van szó, hogy meg kell védeni nagyobb gyerekektől az iskolában, vagy amikor idős nagyszülőt kell ápolni, vagy amikor gyermekünket kell óvni, akkor teljesen természetes, hogy az erősebb segítségére siet. Miért nem tesszük ezt a gyülekezetben is?!?

Én itt a szószéken leginkább csak száj vagyok, aki Isten Igéjét próbálom fejtegetni és továbbadni, jelezve, mi a teendő. A kéz azonban Te vagy, Neked kell a hétköznapokban megtenned mindazt, amit Isten üzen! Én itt a szószéken leginkább csak útjelző tábla vagyok — a láb Te vagy, Neked kell elindulnod és menned a helyes irányba! Furcsa volna, ha a tábla maga kerekedne fel — itt sántít kicsit a hasonlat, mint Jákób, hiszen a lelkész természetesen ugyanúgy meg kell induljon a hallott irányba, csak az az ő iránya, nem másé. A munkamegosztás egyes esetekben nyilvánvaló. Mondjuk világos, hogy hagyományaink szerint az asszonyok takarítják a templomot, a férfiak pedig mondjuk a kerítésépítésben szorgoskodtak. (Bár természetesen nem mindig ilyen éles a határ.) Az is természetes, ha a lelkész szombaton nem kertet ás, füvet nyír, stb., hanem íróasztala előtt ülve, (fizikai vagy lelki) imazsámolyán térdelve készül az igehirdetésre.
Archívum:
A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:
Veresegyház—Gödöllő—Isaszeg, Aszód Lakótelep—Kartal, 2001. október 7.
(Szentháromság u. 17.)
Kezdőének:
Liturgia:	
Főének:	
(Úrvacsora:	
	)
Záróének:	
Lekció:
Egységre tagolódás
Helykeresés
A görög mondák szerint élt egy király, aki szemtelen szellemességével felülmúlta az isteneket. Büntetésből egy óriás követ kellett felgörgetnie egy hegyen. Ám az, amikor épp felért, mindig visszagurult, és kezdhette elölről. Sziszifusz épp Korinthus királya volt, így tulajdonképpen ide kapcsolódhatnak reménytelen, felesleges küzdelmeink, melyek nincsenek . Mert az biztos, hogy amit nem Isten akarata szerint végzünk, az felesleges erőfeszítés, sziszifuszi küzdelem. Ha nem találjuk meg helyünket a Krisztus-testben, akkor e hiábavaló harc mellett döntöttünk — legyen bármily sikeresnek tűnő is…
Egész életünk tulajdonképpen arról szól, hogy helyünket keressük. Helyünket keressük a családban; iskolában; munkahelyen; társadalomban; világban, gyülekezetben; Isten országában. Arról szól, hogy minden tagnak speciális helye és rendeltetése van, és a test akkor működik, akkor egészséges, ha minden tag a helyén van. Ha a láb nem irányítani akar; ha a szem nem tapintani akar, ha a fej nem rohanni akar, ha a száj nem markolni akar… Ha nem az egész test kárára akar egyetlen (vagy néhány) tag a többi fejére nőni, hanem jól szervezett összmunka folyik, mindenki végzi a dolgát — a magáét lelkiismeretesen, de a máséba nem kotnyeleskedik. Ha ki-ki a maga kegyelmi ajándéka alapján szolgál, a meglevő ajándékai, és nem a meg nem levők alapján.
Demarkációs vonalak nélküli test
Zsidó-görög, rabszolga-úr mind egy lélek által kereszteltettek az egyházba. Nagyon sokfélék vagyunk, ma is húzhatnánk ilyen demarkációs vonalakat a gyülekezeten (akár társadalmon?) belül — amint azt az apartheid rendszer meg is tette —, hiszen oly sokfélék vagyunk, eredet (pl. nemzetiségileg), jelen helyzet (pl. anyagi helyzet) tekintetében egyaránt. Mi is részpártokat alkothatnánk szlovák-német, vállalkozó-alkalmazott, gazdag-szegény, vezető-beosztott, tisztségviselő-gyülekezettag, stb. Ám ekkor valójában keresztyén voltunkat veszítjük el, mert Krisztusban nincsenek ilyenféle különbségek! Van sokszínűség, a tagok sokasága, sokfélesége — de mind egy organikus egészet kell alkosson! Amelyik tag különcködik, az bizony önmaga döntött kirekesztettségéről!
Ha egy testrész — legyen jelentéktelen vagy akár jelentős — rá akar telepedni a többire ahelyett, hogy együttmunkálkodna velük, ott baj van. Baj van az egységgel — ahogyan baj volt Korinthusban is… Ha mondjuk a láb át akarná venni az irányítást, és ő akarná meghatározni, merre menjen a test, bizony elég furcsa volna — sőt, nagy baj lenne belőle. Isten az egyházban is adott testrészeket, lábakat, kezeket, amelyek a mozgásszervei — de az irányítást a fejre, idegrendszerre bízta. Persze a fejnek is szüksége van pl. a szem és fül segítette tájékozódásra, nehogy nekimenjen valaminek…
Mindezek után ki kell emelni a félreértések elkerülése végett: az irányító fej csakis Krisztus lehet! Tőle kell kérni az irányítást — ezért is van elengedhetetlenül szükség az imádságra, mondhatnánk, hogy az imádság az idegszál, ami a testrészből eljuttatja az ingereket a fejhez, az idegközpontba, ill. amelyen keresztül eljut a szervbe az irányító, mozgató inger vezérlése. Imaélet nélkül, imádságban elkért feladatok, imádságban kiharcolt döntések nélkül szétesik a test. Vajon, testvérem, mennyit imádkozol, mennyire kéred az irányítást a fejtől?
Vajon, testvérem, mennyit imádkozol, mennyire kéred az irányítást a fejtől?  
A test ugyanis nem egyenrangú demokratikus szerv! Abból csak káosz lenne. Az egyház vonatkozásában pedig csak Krisztustól, a hittől való eltávolodás. Pl. a királyválasztás esetén Sámuel a népakaratnak engedett — mondhatni a legegyöntetűbb népakarat lépése volt, akárha népszavazást írtak volna ki rá. Bár engedett nekik, Istennek mégsem tetszett már akkor sem, és később sem. Tudta ugyanis, hogy e demokratikus látszat mögött az bújik meg, hogy megvetették az Urat!  
Ezért is mondja meg mindjárt az elején, mi is lesz a király joga — közte ott szerepel, hogy uralkodni, önkényeskedni fog felettük. Meg is lett a királyválasztás eredménye, mert csak kevés király volt, aki az Úrhoz hűen vezette népét, míg a többség bálványimádásba vitte őket. Mi lenne, ha statisztikát csinálnánk: a királyok hány százaléka tette azt, amit az Úr akart? A pontos eredményt nem tudom, de csak néhányat találnánk. Nem véletlen, hogy épp a papi történetírás  visszatérő refrénje a királyokról: , hiszen ők  értékelték a királyokat.
Egységre tagolódás
Lehetséges, hogy egy tag önállósodni akar a nagy Krisztus-testben, és a maga feje után akar menni — de vigyázat, a tag önmagában pusztulásra van ítélve! A test is levághatja önzően egy tagját, mondván, hogy felesleges, és az el is pusztul egyedül — de vigyázat, a test így valójában önmagát csonkolja!
Természetesen az egyház gyakorlati működéséről van szó. Elméletileg tudjuk a dolgunkat, tudjuk, mit is kellene tenni — de a gyakorlat minduntalan rádöbbent, hogy ezt nem is olyan könnyű kivitelezni! Elméletileg tudjuk a helyünket az egyházban (szervezeti és szolgálati szempontból egyaránt), gyülekezetben (tisztségek és szolgálat) — a valóságban mégis sokszor pályát tévesztve sodródunk, elhanyagolva azt, ami dolgunk volna, és beleütve orrukat olyanba, ami másra tartozik. Vizsgáljuk hát meg magunkban, hol is a személyes helyünk a gyülekezet közösségén belül. Hol is a helyünk gyülekezetileg az egyházon belül? Milyen feladataink-kötelességeink vannak egyénileg a gyülekezet közösségében? Milyen feladataink-kötelességeink vannak közösségileg az egyházon belül?
A gyülekezet két lehetséges jövője áll előttünk. Egységes organizmusként való összehangolt működés, ahol miden tag a saját helyét foglalja el és saját feladatát látja el — vagy darabjaira hullott tagok kaotikus halmaza, ahol a tagok egymás helyére törnek, és így senki nem végzi a valódi feladatát, ebből kifolyólag pedig a test sem tölti be hivatását. Egy tag, amely a test része akar lenni, el kell fogadja az egységes szerveződést. Egy gyülekezet, amely az egyház tagja akar lenni, el kell fogadja annak törvényeit.
Egy alkalommal Rómában a plebs fellázadt vezetői ellen, és sztrájkba kezdtek —  győzte meg őket a test példájával. Korinthust pártok szaggatták szét, a test tagjainak egysége helyett — Pál így áll most a mi gyülekezetünk előtt is a test példázatával szólítva önvizsgálatra, bűnbánatra, egységes munkára. Hiszen egy Lélekbe kereszteltetünk bele, és az úrvacsorában is egy Lélekkel itattatunk meg. Úrvacsorára készülve különösen is odafigyelhetünk ezekre a kérdésekre — önvizsgálattal, bűnbánattal, megerősödést várva és kapva egyaránt.
Ámen
Imádkozzunk!
Krisztusunk, Aki egyházadnak, testednek feje vagy! Te látod életünk nagy keresését, hogy a Tőled kapott helyett megtaláljuk. Te látod próbálkozásainkat, tévútjainkat — és látod azt is, amikor helyünkre találunk. Kérünk, állj mellénk, és segíts arra, hogy végezni tudjuk Tőled kapott feladatainkat — otthon a családban, a munkahelyen ill. iskolában, és a gyülekezetben egyaránt. Te tudod, melyikünknek melyik tag szerepét szántad. Szerkeszd egybe tagjaidat, hogy jól működő, szerves egésszé lehessünk Benned, Hozzád kapcsolódhassunk, mint Aki irányítani akarsz minket annak megfelelően, amilyen szerepet adtál nekünk.
Ámen

:
„
Az Egyház a misztikus Krisztus, a főnek és a tagoknak a közössége. A hívő a keresztségben válik a misztikus test tagjává, a beoltást a Szentlélek végzi. Az új hivatás véget vet a természetes különbségnek. A misztikus test csak akkor életképes, ha különböző tagjai vannak, és a tagok kölcsönösen együttműködnek. Ezért találhatók az Egyházban különböző kegyelmi adományok és feladatok.
1Kor 12,25-26.
A kegyelmi egybetartozásnak a hívek életében is meg kell mutatkoznia. Legyenek egyek az örömben, bánatban, viseljék egymás terhét, segítsenek egymáson.”

:
„
E különböző lelki adományokkal az egy Lélek egy czélra működik; mert valamint a test, bár sok tagból áll, csak egy: úgy Isten anyaszentegyháza is sokféle tagjaival, különböző lelkiadományaival szintén csak egy.
1 Kor 12,12
a hívek egész községe, az anyaszentegyház, az egész új emberiség, melynek Krisztus nemcsak feje (Kolossz. 1,18.), hanem teste is (alább 27. v.). Ő feje az anyaszentegyháznak, mint látható feje, mint az első új ember, kiben és ki által mindnyájan megújúlnak és átalakúlnak. Ő az anyaszentegyház teste és ezen testnek minden egyes tagja, a mennyiben ő Lelke által mindenikben működik, a tanítók által tanít, a papok által áldozatot tesz, a hivők által hisz, a bűnbánók által bűnbánatot tart, s így kegyelmét az anyaszentegyház minden tagjaiban kiárasztja (Ágost.). Valamint t. i. az első bűnös ember (Ádám) nem csak magában véve egy személy, hanem magát minden bűnös emberben ismétli, s ezekkel együtt a bűnös emberiség a régi embert, mint egészet képezi: úgy Krisztus is nem csupán magában véve egy személy, hanem ismétli magát az ő híveiben, és velök együtt képezi az Isten előtt kedves emberiséget, az új embert, mint egészet, s e szerint ő fő is és test is egyszersmind.
1 Kor 12,13
Mi mindössze véve egy egészet teszünk; mert a keresztségben mindnyájan, bárminők voltak is külső viszonyaink, az újjászületésnek egy és ugyanazon Lelkét vettük, mintegy ugyanazon egy Lélekkel itattattunk, s így a keresztség által egy egészszé, egyszersmind egy testté alakúltunk.
1 Kor 12,14
Hogy különféle adományaink vannak, ez nem gátol abban, hogy összevéve Krisztusban az új emberiséget, mint egészet képezzük; mert az emberi testnek is különféle tagjai vannak, a nélkül, hogy ez által megszűnnék egy lenni.
1 Kor 12,22
p. o. a tüdő, a sziv stb.
1 Kor 12,23
t. i. a titkos részek, melyek miatt szégyenljük magunkat, mióta azok a gonosz kivánság különös székhelyei lettek (Ágost.). Valamint mi testünknek gyengébb, kevésbbé feltűnő s kevésbbé tisztes tagjaira még jobban vigyázunk, s még nagyobb gondot fordítunk, mivel azokra különösen szükségünk vagyon: úgy a közönséges hivőket, kik különös ajándékokat nem nyertek, a szegényeket, erőtleneket, betegeket és alsóbbrendűeket a községben nagyrabecsüljük, őket különös szeretettel gyámolítsuk, védelmezzük és ápoljuk, mivel ők a község szükségesebb tagjai (ar. sz. Ján. Teofil. Anzelm.). A nagy tehetségűek, a csodatevők gyarapítják ugyan az anyaszentegyház külfényét; de ez nálok nélkül is ellehet. A közönséges hivők ugyan külsőleg nem tűnnek fel, de bensőleg a hit, remény és szeretet erényeivel ékeskednek, melyek nélkül az egyház soha fenn nem állhatna.A szegények, erőtlenek stb. Jézus képviselői, ki szintén szegénységben és alacsony sorsban jelent meg; ők képezik tehát tulajdonképen az anyaszentegyház magvát, mely nélkül az majdnem üres külhéjjá lenne.
1 Kor 12,24
az arcz, szemek, kezek.
1 Kor 12,24
több benső erőt, az egész fentartására nagyobb jelentőséget adván azoknak, melyektől a külső tisztesség megvonatott.
1 Kor 12,25
Isten jelölte ki minden tagnak az egész fentartásához nélkülözhetlen szolgálatot, hogy mindnyájan összevéve, egymást gyámolítsák, s egy czélra közösen működjenek.
1 Kor 12,26
E szükségességnél fogva, melylyel minden tag az egészre nézve bír, mindig az egész szenved, ha egyik tag szenved valamit, az egész részt vesz abban, mi egyes tagnak javára szolgál.”

:
„
Milyen szerepük van a karizmáknak és a tisztségeknek Krisztus testében, a gyülekezetben? E versekben erre a kérdésre felel az apostol. A 12–13. verseket Krisztus testéről szóló hitvallásként tekinthetjük. Igaz, hogy képet, metaforát használ a sok tagból álló egy testről, de amikor alkalmazza az egyházra, elhagyja a hasonlatot és kimondja: a Krisztus is egy test, sok taggal. Tehát Krisztus nem olyan, mint egy test, melynek sok tagja van, hanem Ő egy test, sok taggal. Nem olyan, hanem: az. Ebbe a testbe csak új egzisztenciával lehet betagolódni: egy Lélek által belékereszteltettünk (ez nem a mi önkéntes csatlakozásunk), egy Lélekkel itattattunk meg. (Talán itt a másik sákramentumra, az úrvacsorára gondol, de lehet, hogy az azonos lelkületre.) Etnikai (zsidók és görögök) vagy társadalmi (rabszolgák és szabad emberek) ellentétek ebben a lelki testben nem akadályai az eggyéválásnak. Tudnunk kell, hogy a ‘test’ hasonlatot az antik világban használták a görögök, legtöbbször egy birodalmat azonosítottak az egységet adó testtel. A zsidóknál pedig a test egy korporatív személyiség volt (pl. ősatyák), aki a sok tagból álló közösséget megszemélyesítette, képviselte esetleg már azok megszületése előtt.
A 14–26. versek a metafora kifejtését és annak tanulságait tartalmazzák, alkalmazás nélkül még a gyülekezetre nézve, de úgy, hogy abból már tanulni lehet. Megvan bennük az üzenet mind a kisebbrendűség, mind az elbizakodottság ellen.Aki önmagát nem meri a test részének tekinteni, mert ő nem olyan, mint a többi, annak a kézre irigykedő láb és a szemre irigykedő fül példáját mondja. Aki viszont másokat megvet, azokat figyelmezteti ‘a pozitív diszkrimináció’ szükségére, azaz arra, hogy a gyengébb, kevésbé szép tagokkal gyengéden és szépen kell bánni. (Azokat ruházzuk leggondosabban például: 22–24.) A szakaszban 5 kérdést találunk, mely szónoki kérdésekre igenlő választ vár a szöveg, így: ‘dehogyisnem’. Dehogyisnem része x tagunk a testnek, ha nem is olyan, mint y. A 19–20-ban is szónoki kérdések vannak: ha csak egy tagból állna a test, hol volna a test? Az olvasótól azt a feleletet várja az apostol, hogy: milyen jó, hogy nem egy, hanem több tagból áll a test, hiszen csak így lehet test igazán? A 21. v.-től pedig annak lehetetlenségét bizonyítja, hogy valamelyik tagra ne lenne szükség a testben. Ha pedig minden tagra szükség van Krisztus testében, ki meri a másiknak azt mondani: rád nincs szükség? A tagok egymásrautaltsága látszódjék meg az együttszenvedés és együttes öröm indulatában. Hiszen maga Isten a test egybeillesztője (a  ige egybeillesztést, összevegyítést, együvé formálást jelent).
Ismeretes, hogy Kr. e. 494-ben – Livius történetíró följegyzése szerint –, amikor a római szegény nép (plebs) kivonult a szent hegyre a vezető rétegek ellen lázadozva, akkor Menenius Agrippa a nyomor ellen föllázadt tagok meséjével csillapította le őket. Seneca pedig, a korai császárság korában, az uralkodó testének nevezte az államot. Pálnál a test azonban több, mint az azt alkotó tagok közössége. Előbb volt Krisztus dicsőséges testének föltámasztása, fölmagasztalása, azután váltak az Ő testének tagjaivá a nevére megkeresztelkedők, akik a Lélek keresztsége által új természetet nyertek.
A 28–31. versekben a gyülekezeti tisztségeket találjuk. Az Újszövetség arról tanít, hogy a keresztyének mindegyikének ad a Lélek valamilyen karizmát. Ha ezek közül valamilyen különösen is közösségépítő és szükséges karizmát a gyülekezet valakiben felismer, úgy azt intézményesíti (ti. a karizma segítségével végzett szolgálatot) és azt gyülekezeti tisztségnek ismeri el (pl. kézrátétel, beiktatással). Ún. egyházi ‘hivatalokról’ Pál még nem tud, de a pásztori levelek tudnak, és – ha nem is lutheránus hangsúllyal – de a református egyház is tud. Először az apostoli tisztet említi Pál. Ők voltak Krisztus feltámadásának tanúi, tisztük tehát egyetlenszerű, nem ismétlődő. Egy ideig a gyülekezetalapító tevékenységet hívták apostoli munkának az egyházban. Következő a prófétai tiszt. A próféta, mint láttuk, a gyülekezet Isten előtti állapotát mondta el igehirdetésében. Kijelentést kaptak Isten üdvtervéről (Ef 3:5), az emberi szív titkairól (14:24–25) és a jövőről (ApCsel 11:27–28). Ezután jönnek a tanítók. Ők a görög Ószövetség, a LXX keresztyén szellemű magyarázói voltak, megtalálva abban a messiási és Krisztusra alkalmazható jövendöléseket. Ezenkívül tanítottak a keresztyén erkölcsről, életvitelről a Tízparancsolat és Jézus törvénymagyarázatai szellemében. Az ‘erők’ (vö. 10a) nehezebben azonosítható szolgálat, talán a démonűzéssel állt kapcsolatban. A gyógyítás ajándékáról már volt szó (9), voltak, akik erre különös ajándékot nyertek. A ‘gyámol’ (Károli), ‘gyámolító’ (ÚF) az eredeti szövegben olyan valaki, aki egy általam az egyik oldalán felemelt asztal másik oldalát emeli fel, tehát segítség a fizikai munkában (Czeglédy István). A kormányzás az egyház irányítását jelentette. A felsorolásban itt (is) a nyelveken való szólás az utolsó. Nem veti el ezt sem az apostol, de ‘a helyére teszi’. Neki ugyanis nem a különlegesség, hanem a hasznosság a szempontja a sorrendbe állításnál. Végül arra biztatja a korinthusiakat, hogy a ‘nagyobb’ kegyelmi ajándékok után törekedjenek. Ezután egy minden más feletti utat mutat nekik a következő fejezetben.”

:
„
Ez a példázat szemléletesen állítja elénk a kegyelmi ajándékok , felbonthatatlan , és azt, hogy ember azt , pótolni, vagy megrontani nem tudja.
Maga a kép az antik irodalomnak közkincse volt. Legteljesebben (II. 32.) fejti ki: Menenius Agrippa szájába adja, mikor a sztrájkoló plebset [= köznép — latin] visszaédesgeti. Az alkalmazással siet Pál, mert kihagyja a 12. versből ezt: ‘Éppígy egységet alkotnak a gyülekezet tagjai, mégpedig a Krisztus testét’, s következik a mély fejtegetés a gyülekezetről, az egyházról, mint a Krisztus .
Pál sok mély értelmű képpel fejezte ki látását az Isten gyülekezetéről. Isten kiválasztottai, a lelki Izrael, Isten szántóföldje, épülete. Azoknak a közössége, akiket Isten kihívott, magáévá tett, akik örökösei az ígéreteknek és az új élet zsengéi. Ez a sereg a Jézus Krisztus tulajdona. Ő az Ura, Feje, gazdája. Az Ő asztalánál ülnek, az Ő útjait járják, az Ő visszajövetelét várják. Legkifejezőbb azonban az a kép, hogy a gyülekezet (az egyház) a . Tehát az egyház nem egyesület, nem is árnyképe valami eszmei, láthatatlan egyháznak, hanem ‘Fortsetzung des Christus-Ereignisses’ [= A Krisztus-esemény folytatása] az ő reális élete ebben a világban. Pál szemlélete szerint, Krisztus él a hívőkben (Gal 2,20) úgy, hogy hatalmába veszi, megszenteli testét és lelkét (1Kor 3,16—23; 6,15). Az a testület tehát, amely a Krisztusban él, amelyben a Krisztus él: Krisztus valóságos teste. Ez mindenestül fogva eszkhatologikus jelenség. Új emberekből, új társadalom, új ország csírája. Ennek Feje, Ura a Krisztus. Közvetlenül az ő kormányzása alatt áll. Ő osztja ki a kegyelmi ajándékokat, bennük az Ő alkata, terve valósul meg. A gyülekezet, mint Krisztus teste az által jő létre, hogy megkeresztelkedünk. Mindegy, hogy mik voltunk azelőtt, vagy mik vagyunk most: akár zsidók, akár görögök, akár szolgák, akár szabadok, mindnyájan egy Lélek által itattatunk meg. Ez a ‘megitatás’ az úrvacsorára céloz, amely a kereszteléssel együtt alkotja az Utolsó idők gyülekezeteinek külső jegyét.
E kísértés után Pál visszatér az eredeti képhez (a test és tagok), és a konkrét helyzetre von le belőle következtetéseket. 1. Korinthusban úgy látszik többen voltak, akik attól féltek, hogy nem tartoznak a gyülekezethez, mert ilyen vagy olyan kegyelmi ajándékkal nem dicsekedhetnek. Amiért egyik tag nem olyan, mint a másik, azért a testhez tartozik. 2. Megszűnnék a test egysége, ha egyik tag egymaga akarná az egész testet képviselni. Ez azok ellen szól, akik csak a maguk kegyelmi ajándékát tartják authentikusnak [= hiteles — görög] (17 — 21). Talán ezek voltak a nyelveken beszélők. 3. A gyülekezetben, mint a testben, vannak erősebb és gyengébb, nemesebb és alacsonyabb funkciójú tagok. Ezeknek a kiegyenlítéséről is gondoskodott Isten. A test legerőtlenebbnek látszó tagjai sokszor a legszükségesebbek. A tisztességtelen tagokat különösen megbecsüljük, gondos ruházattal. Az arc meztelen, de az altest gondosan felöltöztetett (22—24). De ezzel már ott van Pál, hogy a tagok egymás terhét, erejét, és gyengeségét, dicsőségét és gyalázatát hordozzák és gondozzák egymást (25—26). Vegyenek részt egymás örömében és bánatában. — Ha szenved egy tag, vele együtt szenvednek a tagok mind… (26).”

:
„Ez a vers kitűnő három részes összefoglalást ad a rész hátralevő verseiről. (a) Az emberi (vö. 13. v. Krisztus testének egységéről). (b) Az emberi testnek , melyek között szükséges különbségek vannak (vö. 14-20. v.). (c) Az emberi test tagjai testként és egymástól való kölcsönös függésben működnek, amint mindegyik tag fontos feladatot lát el (21-26. v.). Ugyanígy Krisztus testének tagjai is különböznek egymástól, de együtt működnek (27-30. v.).
A az, aki különböző ajándékokat adott, és ugyanakkor ő az a közvetítő, akiben, aki által, akivel (a görög  előtag lehetséges fordításai; vö. Mt 3:11) ez az egység megvalósul. A Lélek keresztségét mindazok átélik a megtérésük pillanatában, akik hisznek (vö. Róm 8:9). A keresztség során a hívők, nemzetiségüktől () vagy helyzetüktől függetlenül () azonosulnak Krisztussal (), és a Szentlélek bennük lakik (; vö. Jn 4:14; 7:38-39).
Ha egy test létezni akar, különböző testrészekre van szüksége (19. v.). Éppen így egyetlen hívőnek sem kell lebecsülnie saját magát vagy az ajándékát és más tag ajándékára vágyni. Az ajándékokat nem találomra osztogatja az Úr (vö. 11. v.), hanem tökéletes akarata gondosan osztotta szét () azokat (18. v.).
A testrészek különbözőségükben is kölcsönös függőségi viszonyban állnak egymással. Akinek láthatóan nagyobb ajándéka van, nem képzelheti, hogy egyedül is elboldogul, hiszen az a testrész, amit levágnak a testről, megszűnik létezni. Ennél is fontosabb, hogy aki úgy látja, jelentéktelenebb ajándéka van, arra nagyobb figyelmet kell fordítania a test többi tagjának (vö. 14:1-5), éppen úgy, ahogy külön odafigyelünk. azoknak a testrészeknek az öltöztetésére, melyek nem mások szemének valók (12:22-24). Pál valószínűleg visszautal az ajándékok előtti szakaszra, ahol a (22. v; vö. 8:7-13) és tagokról szólt (12:23; vö. 11:22), akik szintén külön odafigyelést és gondoskodást igényeltek. Ez is benne van Isten tervében (), hogy a lelki test tagjai is kölcsönösen odafigyeljenek egymás jólétére (12:25b-26; 10:24, 33), megszűnjön a versengés (; 1:10; 11:18) és igazi egységben éljenek (12:26).”

:
„Az emberi test az egység és a különbözőség képe. , mégis . Noha minden hívő különböző és különböző tevékenységet végez, mégis valamennyien együttműködnek azért, hogy egy funkcionális egységet alkossanak – a .
A Krisztus’ itt nemcsak a mennyben levő megdicsőült Krisztusra vonatkozik, hanem a mennyben levő főre és földön levő tagjaira egyaránt. Minden hívő Krisztus Testének tagja. Ugyanúgy, ahogyan az emberi test eszköz, amivel valaki kifejezi magát mások felé, a Krisztus Teste is olyan eszköz a földön, amivel ismertté akarja tenni magát a világ előtt. A csodálatos kegyelem bizonyítéka, hogy az Úr egyáltalán megengedi, hogy ‘a Krisztus’ kifejezést úgy használjuk, hogy magában foglaljon minket, akik Testének tagjai vagyunk.
Pál tovább megy, hogy megmagyarázza, hogyan válunk a Krisztus Testének tagjaivá. A szó szerintibb fordítás itt: ‘egy Szellemben’. Ez azt jelentheti, hogy a Szellem az az elem, amelyben bemerítkeztünk, ugyanúgy, ahogyan a víz az az elem, amelybe alámerültünk a hívők bemerítkezésében. Vagy jelentheti azt is, hogy a Szellem az a cselekvő, aki a bemerítést végzi, így egy Szellem által történik. Ez a valószínűbb és érthetőbb jelentés.
A Szent Szellem általi bemerítkezés pünkösd napján történt. Akkor született a Gyülekezet. A bemerítkezés javainak leszünk részesei, amikor újjászületünk. Tagjai leszünk Krisztus .
Figyeljünk meg itt több fontos szempontot: először, a Szent Szellem általi bemerítés az az isteni művelet, amely a hívőt Krisztus Testébe helyezi. Ez nem ugyanaz, mint a vízbe való bemerítkezés. Ez világos a Mt 3,11-ből, a Jn 1,33-ból és a Csel 1,5-ből. A kegyelemnek nem az a munkája, ami a megváltást követi, amely által a hívők szellemibbekké válnak. A korintusiak a Szellemben, Pál mégis megfeddi őket, hogy (hús)testiek – nem szellemiek (3,1). igaz, hogy a nyelveken szólás állandó jele a Szellem általi bemerítkezésnek. A korintusiak , de nem mindnyájan szóltak nyelveken (12,30). különleges megtapasztalások a Szent Szellemmel, amikor egy hívő aláveti magát a Szellem ellenőrzésének, és azután fentről erőt nyer. De az ilyen megtapasztalás ugyanaz, mint a Szent Szellemtől való bemerítkezés, és nem szabad azzal összekeverni.
A vers folytatása azt mondja, hogy a hívők . Isten részesedtek olyan értelemben, hogy megkapták, mint bennük lakó személyt, és megkapták szolgálatának javait az életükben.
A tagok (testrészek) sokasága nélkül nem lehetne emberi tagnak kell lennie, és mindegyik különbözik a másiktól, amelyek a főnek engedelmeskedve és a többivel összhangban működnek.
Ha látjuk, hogy a különbözőség lényeges a normális, egészséges testben, ez két veszélytől fog megóvni bennünket: önmagunk lekicsinylésétől (15-20. v.) és mások lekicsinylésétől (21-25. v.). Képtelenség, hogy úgy érezze, ő nem fontos, mert nem tudja munkáját elvégezni. Végül is a láb tud állni, járni, futni, mászni, rúgni és még rengeteg más egyéb dolgot.
nem próbálhat meg messzire nézni, mivel . Természetesnek vesszük, hogy hallunk, amíg el nem ér a süketség. Akkor ismerjük fel, hogy milyen rendkívül hasznos funkciót teljesít.
, az egy torz furcsaságot eredményezne. Vagy ha a testnek csak füle lenne, nem lenne orra, ami észreveszi, ha szivárog a gáz, hamarosan már hallani sem tudna, mert elájulna vagy meghalna.
Pál azt mutatja be, hogyha az egész test nyelvből állna, az egy torzszülött szörnyeteg lenne. Mégis a korintusiak úgy hangsúlyozták a nyelveken szólás ajándékát, hogy az valójában olyanná tette a helyi közösséget, mintha az lenne. Beszélni tudott, de ez volt minden, amire képes volt!
nem követett el ilyen balgaságot. Páratlan bölcsességében elrendezte a különböző tagokat . Bizalommal lehetünk iránta, mert tudja, mit csinál! Legyünk hálásak minden ajándékért, és használjuk örömmel az ő dicsőségére és mások építésére. Irigykedni valaki másnak az ajándékára, bűn. Ez lázadás Isten tökéletes terve ellen az életünkben.
Lehetetlen a testről úgy gondolkodni, mintha lenne. Ezért a korintusiak ne felejtsék el, hogy ha mindnyájan a nyelvek ajándékával rendelkeznének, akkor nem lenne működő . Más ajándékok, noha kevésbé látványosak és kevésbé szenzációsak, ugyancsak szükségesek.
Ahogyan Isten elrendelte, van . Ezek a tények nyilvánvalóak az emberi testtel kapcsolatban, és ugyanilyen nyilvánvalóaknak kell lenniük gyülekezeti szolgálatunkban is.
Ahogyan ostobaság, ha valaki irigykedik egy másik ember ajándékára, ugyanolyan balgaság valaki részéről, ha lebecsüli másnak az ajándékát, vagy úgy érzi, hogy nincs szüksége a másikra. A szem meglátja a dolgokat, amelyeket meg kell tenni, de megcsinálni nem tudja. Erre vonatkozóan a kéztől függ. A fej tudhatja, hogy el kell menni egy bizonyos helyre, de a lábtól függ, hogy az megvalósuljon.
Bizonyos , mint mások. A vesék például nem látszanak olyan erősnek, mint a karok. De a vesék nélkülözhetetlenek, míg a karok nem. Karok és lábak nélkül élhetünk, sőt még nyelv nélkül is, de nem élhetünk szív, tüdő, máj vagy agy nélkül. Ezek az életfontosságú szervek mégsem mutogatják magukat soha. Csak végzik munkájukat hivalkodás nélkül.
A test bizonyos vonzóak, míg mások nem túl elegánsak. Ezt azzal kompenzáljuk, hogy öltözetet húzunk azokra, amelyek nem olyan szépek. Így van egy bizonyos kölcsönös gondoskodás a tagok között, csökkentve a különbségeket.
A test nincs szükségük különös figyelemre. úgy szerkesztette össze  különböző tagjait, hogy egy organikus szervezet legyen. Bizonyos tagok jó megjelenésűek, mások csúnyák, némelyek sikeresek a nyilvánosság előtt, mások nem. Isten mégis hajlamot adott arra, hogy minden tagot méltányoljunk, és megértsük, hogy mind függnek egymástól, és ellensúlyozzuk azok hiányosságait, amelyek nem annyira szépek.
A tagok kölcsönös gondoskodása megakadályozza a meghasonlást vagy a . Az egyik megadja a másiknak, amire szüksége van, és viszonzásul megkapja azt a segítséget, amelyet csak az a másik tag adhat. Így kell lennie a gyülekezetben is. A Szellem bármelyik ajándékának túlhangsúlyozása konfliktushoz és szakadáshoz vezet.
Ami hat, hat. Ez az emberi testben jól ismert tény. A láz például nem korlátozódik a test egyetlen tagjára, hanem befolyásolja az egész szervezetet. Így van a betegség vagy fájdalom más formáival is. A szemorvos gyakran ki tud mutatni agydaganatot, vesebetegséget vagy májbajt a szem vizsgálatával. Ennek oka az, hogy noha mindezek a tagok különbözőek és elkülönültek, mégis mind egy testnek a részeit képezik, és olyan alapvetően kapcsolódnak egymáshoz, hogy ami az egyik tagot befolyásolja, mindegyiket befolyásolja. Ezért ahelyett, hogy elégedetlenkedünk sorsunkkal, vagy ahelyett, hogy úgy éreznénk, függetlenek vagyunk egymástól, a szolidaritást kell gyakorolnunk Krisztus Testében. Ha valami egy másik keresztyént bánt, mély szomorúsággal töltsön el minket is. Ugyanígy, ha azt látjuk, hogy egy másik keresztyént , ne féltékenykedjünk, hanem .”

:
„(d) A testnek sok tagja van (12,12-21). Noha az ókorban szélesen elterjedt volt a társadalomnak a testhez való hasonlítása, nem valószínű, hogy ez volt a páli fogalom gyökere (→ 82:122-127). Mindenekelőtt azt tapasztalta, hogy a társadalmat a megosztottság határozza meg (Gal 3,28), és a keresztény közösség ‘test’ mivoltát állította, hogy kihangsúlyozza szerves egységét. Lehet, hogy a fogalom közvetlen kiváltója az volt, hogy a korintusi Aszképiosz-templomban testtagokat ábrázoló fogadalmi ajándékokat látott (ld. Murphy O’Connor: , 165). A sokféleség az egységben gyökerezik. A különféle tagok az egy közös létben részesednek. Krisztus: Akárcsak a 6,15-ben a közösséget jelöli. A tény, hogy a potizein ige aoristosban áll, azt mutatja, hogy nem az eucharisztiáról van szó (3,6-8). A Lélek jelen van az egyházban (3,16; 6,19). Ez a szövegösszefüggés központi gondolata. Amint az emberi testnek sok tagra van szüksége (14-20. v.), ugyanúgy az egyháznak is sokféle lelki adományra van szüksége, és mindegyiknek meg van a maga szerepe. A nézőpont kissé megváltozik. Most arról van szó, hogy a tagoknak szükségük van egymásra. Az öltözködés tekintetében a nemi szervek nagyobb figyelemben részesülnek mint a szem vagy az orr. A szemérem ösztöne rávilágít az isteni tervre, amelynek értelmében pl. a szem nem áll mindenek fölött. {
} Az pontos szándéka nem egészen világos. Közösségileg a korintusiak egy testet alkotnak, de egyenként annak tagjai (vö. Róm 12,5). Pál a lelki adományra alkalmazza a 14. verset. Az első három ajándék, amely külön, személyhez kapcsolva szerepel, az ige alapvető, hármas szolgálatát képezi, amelyre az egyház épül. Ld. a 14,3 magyarázatát. Szerepük abban különbözhetett a prófétákétól, hogy azt a liturgikus összejövetel keretein kívül gyakorolhatták (ld. a Róm 12,6-7 magyarázatát). Vagy a 28. versben felsoroltak, amennyiben az ige felszólító módban áll, vagy azok az ajándékok, amelyeket a korintusiak helytelen módon túlbecsültek, ha állításról van szó.”

:
„
1Kor 12,12-20
A társadalomra alkalmazott (egy) test hasonlat ismert a klasszikus görög filozófiából, és ismert lehet Menenius Agrippa tanmeséje, az, hogy fél évezreddel Kr. e. miként bírta vele jobb belátásra a Róma melletti hegyre kivonult népet, hogy térjenek vissza és vegyék fel a munkát, mert a tagoknak is szükségük van rá, hogy a gyomor táplálja őket, különben elernyednek.Elképzelhető, hogy Pál az antik irodalmi példákból merített, hogy szemléltesse a kegyelmi ajándékok különféleségét és egymást kiegészítő összhatását. Mégis elsősorban nem a karizmákról beszél most, hanem a sokféle származású, társadalmilag különböző hátterű tagok közösségéről, akiknek esetleg önmagában véve alig van értékelhető lelki ajándékuk, mégis egymásra vannak utalva, s együtt szolgálhatják Krisztust, akiben sokféle tagból egybeépülve egy testet alkotnak. Kimondja: ugyanígy Krisztus is egy test, de itt még nem vonja le azt a következtetést (vö. 21), hogy a fej Krisztus, mint ahogy az a Kol 2,19; Ef 1,22; 4,25 során olvasható. Pedig korábban már szólt arról, hogy az asszony feje a férfi, a férfié Krisztus, Krisztusé pedig az Isten (11,3).
A sokféle tag a keresztség által lett egy testté. A hívek alkotják meg ezt a testet az által, hogy megkeresztelkedtek? Nem! Isten alkotta meg a Lélek által belőlük az egy testet, s immár egybefogja az apostol mind a származási (zsidó, görög), mind a társadalmi különbözőségeket (rabszolgák, szabadok ez a sorrend), hogy küzdjön az elválasztó tényezők ellen. Zsidók voltak Korinthusban is (ApCsel 18,5k), de a két levélből nem tűnik ki, hogy a törvényeskedés követelései miatt zavar támadt volna a gyülekezetben. Mind, aki krisztushívő lett, egyazon Lélekkel itattatott meg. Jelenti a Szentlélek ajándéka, hogy szomjat olt (Jn 7,37kk), de át is itat, ezért lehet forrássá. Még egyszer hangsúlyozni óhajtja, hogy a test nem egyféle, hanem sokféle tagból áll. Hogy nézne ki, ha a test valóban ‘csupa fül’ volna, ahogy tréfásan szoktuk mondani, kifejezvén vele azt, hogy minden figyelmünkkel a közlő ajkán csüggünk. A képzavartól sem riadva vissza, az apostol szinte karikatúraszerűen láttatja a képtelenséget, ha csak egyféle tagból állna az egész test. Legkivált a kisebbrendűségi érzéssel küszködők érezhettek mások fontoskodása láttán kiközösítettséget, téves következtetést vonva le önmaguk számára, hogy szerényebb ajándékkal, s magukkal, úgy amint vannak, lehet, hogy igazából nem is a testből valók, az megvan nélkülük, legfeljebb töltik a létszámot. A láb mozgásában alacsonyabb rendű, mint az ügyesebb kéz, a fül is jelentéktelenebbnek tűnhet önmaga előtt, mint a szem, a csodálatos látó szerv. Az apostol meggyőzi a kicsinyhitűeket, hogy bizony változatlanul a test tagjai ők is, ha önmagukban csupán lábak vagy csúnyácska fülek is, s tán még nagyot is hallanak, mert Isten rendezte el a tagokat az egy testben, s az egész nem érdemelhetné meg a test megnevezést, ha nem a sokféle, egymásra utalt tagból rendeztetett volna egy közösséggé úgy, hogy nem kell kérdezniük: hol van ez vagy az? Így épkézláb közösség az egész.
EGY SZINTRE EMELŐ MEGBECSÜLÉS
1Kor 12,21-27
Míg vannak olyanok, akik csak akkor említtetnek, ha kiderül, hogy hiányoznak, mert minden jelentéktelenségük ellenére mégis szükség van rájuk, másokat meg elfoghat a lenéző, kirekesztő önteltség.Ne forduljon elő ilyesmi közöttetek — mondja Pál —, mert nem mondhatja a szem a kéznek, hogy nincs rá szüksége. Beszédes e párosítás, mert valóban egymásra van utalva e kettő. Éppígy a fej sem utasíthatja el a lábakat azzal, hogy szükségtelenek. Az ellenkezője igaz, s bár vannak a testben erőtelenebb tagok, ezek mégis nélkülözhetetlenek. Az apostol figyelme eközben hol a gyülekezetre irányul, szólván pl. a gyengébbekről, hol meg az alkalmazott hasonlat, a testrészek egymásrautaltsága foglalkoztatja. A szeméremrészeket védjük és takarjuk, s ebben van nagyobb tisztességük. Az ékesebbek viszont, pl. arcunk, rajta fontos érzékszervekkel, nem igénylik az effajta megbecsülést. Vállaljuk őket anélkül, hogy töprengenénk fontosságukon. A testet Isten szerkesztette egybe, az alacsonyabb rendűnek nagyobb megbecsülést adva, hogy ne legyen a testben meghasonlás, hanem kölcsönösen gondoskodjanak a tagok egymásról. — A 26. v.-től megint inkább a gyülekezetről beszél, mert ha igaz is, hogy egy tag szenvedésekor rosszul érzi magát az egész test, mégis inkább emberek együttéléséről van itt szó, amelyben, ha egyik tag szenved, közösséget vállal vele a többi. Az együttszenvedés szóból ered a közismert szimpátia, együttérzés, jelentés-eltolódással: a nemes vonzódás fogalma. Az is köztudott, hogy az ily módon vállalt sorsközösség nem merülhet ki csupán érzelmekben. — Hasonlóképpen, ha megtiszteltetés éri az egyik tagot, irigységtől mentesen, tisztán örül(jön) vele a többi is, mert az egyet érő megbecsülés az egész számára kitüntetés. A Krisztus-szerű testben tehát nincs helye irigységnek vagy kárörömnek. Bővebben részletezi majd ezt a 13. rész.
Hogyan értendő: ‘Ti… Krisztus teste vagytok, és egyenként annak tagjai’ (27)? Az Ef 1,22k; Kol 1,18 von le majd olyan további következtetést, hogy a testnek feje Krisztus. A most felvett hasonlatban a fej, rajta fontos érzékszervekkel, még a tagok közé soroltatik, a kérdéses vagy tehát nem értelmezhető úgy, mintha az egyház Krisztusnak valóságos teste volna itt a földön. Magyarázók rámutatnak, hogy itt nem szerepel határozott névelő, hiányzik az ‘a’ abból, hogy Krisztus teste vagytok. Az egyház nem lehet Krisztusnak második vagy másodrendű megtestesülése. Megfeszített, feltámadott, megdicsőült testében Ő az Atya jobbján van, s abban fog visszatérni. Testének egyedül ebben van közvetlen folytonossága, aminek áldását az ige és a sákramentum jegyei által közli a Szentlélek munkája útján a gyülekezettel. A Szentlélek szerepe nem eszközi, Ő Úr, s ez időben Őáltala van életközösségünk az Atyával a Fiúban. Az együttmunkálkodó test jelenti az erőteret, ahol a feltámadott új életformát már most e földi életben élhetjük, fölismerve, hogy hová és mivégre helyezett Ő el a Krisztus-szerű testben, s ki az az erőtelenebb, akinek megadhatom az őt megillető nagyobb tisztességet.”

:
„A Szentlélek világos szavakkal szól. Ha valaki őrjöngésében ezt mondaná: ‘Jézus, légy átkozott!’, akkor egészen bizonyos, hogy nem a Szentlélek által szól, mert azt a zsinagógát támogatja kijelentésével, amely Krisztust elvetette. Másrészt egyetlen szentségtelen szellem sem vezethet el embert arra, hogy Jézust Urának vallja (12:1-3).
A Lélek többféle módon munkálkodik. Az egyház a testünkhöz hasonló. Tagjai különböznek egymástól, együtt azonban harmonikus egészet alkotnak. Nem mindegyik tag lehet szem vagy fül. Ugyanez áll az egyházra is. Nem mindenki lehet apostol vagy próféta. Nem szabad féltékenykednünk egyik vagy másik hivatalra. (12:12-31) Sajnos a féltékenység és irigykedés nem ismeretlenek az egyházban.
Ez az a keret és kontextus, amelyen belül a közismert 1Korinthus 13-at olvasni kell. Ez a rész megmutatja, hogyan kapcsolódik egymásba a keresztyén szeretet sokféle megnyilvánulása, miképpen képez gyönyörű, harmonikus egészet.”

:
„
13 
A 12. versben bevezetett kifejezés — a tökéletesen megvilágítja a különféleség és egység két témáját. foglalja össze Pál a dolog lényegét. Nagyon jelentős, ahogy a 12. verset befejezi. Mi ezt várnánk: ‘Mert ahogyan a test egy, bár sok tagja van…, ugyanúgy az egyház is.’ Ehelyett ő azt mondja: Fontos, hogy ne tekintsük Krisztust annyira egynek az egyházzal, hogy szem elől veszítsük: Ő nem e világból való, és mindenek felett áll. Mindazonáltal Pál itt világosan utal arra, hogy ma Krisztus Lelke által, egyházán keresztül mutatkozik meg a világban. ‘Jézus azért lett hús-vér testté, hogy elvégezhesse munkáját a földön. Ma eleven emberi lényekből álló teste van, hogy továbbra is végezhesse ezt a munkát’ – mondja Bittlenger. Pál határozottan állítja, hogy Krisztusban gazdag változatosság és mélységes egység van, és ebben osztozik minden keresztyén, mint ennek az (13) az által tagja.
A 13. vers sokféle ellentmondó magyarázat tárgyává vált. A szövegösszefüggésből kiderül, hogy nem lehet érvényes az a szövegmagyarázat, amely két (vagy több) csoportra, hát még amely első‑ és másodosztályú hívőkre osztja fel a keresztyéneket. Ez önmagában kizárja azt a klasszikus pünkösdista magyarázatot, amely szerint Pál itt két fokozatról írna: az újjászületést (a vers első fele) követi ‘a lélekkeresztség’ (a második fele). John Stott meggyőzően érvel ez ellen az állítás ellen, hangsúlyozva, hogy minden keresztyén átéli azt, amiről ez a vers szól.A vers elején fordításban olvasható görög elöljárószót vagy a ‘Lélekbe’, vagy a ‘Lélekkel’ alakkal kellene visszaadni. Ilyenformán ez a vers összhangba kerülne az evangéliumok és Az apostolok cselekedetei hat másik igeszakaszával, ahol le van írva, hogy a Lélekkel/Lélekbe való keresztelés megkülönböztetetten Jézus munkája. Jézus a keresztelő, az ‘elem’ pedig, amelyben minden keresztyén megkereszteltetik, a Szentlélek.
Van a 13. vers körül keletkezett vitának egy másik oldala. John Stott például azt mondja, hogy a vers két része egyazon eseményre és élményre vonatkozik. ‘Megkereszteltetni és megitattatni nyilvánvalóan egyenértékű kifejezések.’Ha Pál itt valóban arról beszél, hogy Jézus keresztel bennünket a Szentlélekkel/Szentlélekbe, akkor a ‘megkeresztel’ szó jelentését ilyen összefüggésben kell látnunk. Valószínű, hogy a szó a ‘bemerülni’ és az ‘elárasztódni’ kettős jelentést hordozza. Egykorú világi görög források említenek például egy hajót, amely elsüllyedt, így meg lett ‘keresztelve’. Ez a hajó nemcsak ‘bemerült' a vízbe, de az a víz ‘el is árasztotta’. Sőt, még folytathatjuk azzal is, hogy ‘átitatódott' a vízzel, hiszen az elmerült hajó belsejébe be is folyt az a víz. Pál ezzel mintha azt mondaná, hogy amint mi, keresztyének Krisztusban vagyunk, és Krisztus bennünk van, úgy benne vagyunk a Szentlélekben, és a Szentlélek bennünk van. Ugyanezt az igazságot látjuk, ha felidézünk egy másik, a Szentlélekre alkalmazott hasonlatot (szél vagy levegő vagy lélegzet): a megszületett testet levegő veszi körül, de ha élni és növekedni akar, be is kell szívnia azt a levegőt.
Ha a keresztelést végző Jézus munkálkodása nyomán minden keresztyén ‘bemerült’ az őt ugyanakkor elárasztó Szentlélekbe, ha Jézus mindőjüket megitatta a Lélekkel, akkor ma joggal kérdezzük, hogy vajon az egyház, vagy egyes gyülekezetei, vagy az egyes gyülekezeti tagok őszintén átélik‑e, amit Pál leír. Bizonyára nem árulkodna nagy lelkipásztori érzékről, ha ezt magától értetődőnek tartanánk. Ugyanígy nem mondhatjuk ‘saját hitüket gyengének tartó gyülekezeti tagoknak azt, hogy élő víz folyamai ömlenek belőlük, keresztyén szolgálatukat értéktelennek és gyümölcstelennek érzőknek pedig azt, hogy a Szentlélek túláradó ereje szabadon munkálkodik bennük.’ Ez teljes elrugaszkodás a valóságtól – mondja Smail, és a továbbiakban bebizonyítja, hogy a korinthusbeliek hittel fogadták a keresztelésről szóló igehirdetést (2,1-2), át élték teljesen átalakult életükben ennek az igehirdetésnek nagy horderejű következményeit: ‘megmosattatok, megszentelődtetek, és meg is igazultatok az Úr Jézus Krisztus nevében és a mi Istenünk Lelke által’. (6,9-11)
Pál a 13. versben nem valami elszigetelt eseményre utal – ezt minden korinthusi hívő megtapasztalhatta saját életében. Ez az élmény tette őket pogányból keresztyénné, ezáltal lettek a keresztyén közösség tagjává, s ettől fogva kezdték megtapasztalni a Lélek jelenlétét és erejét életükben. Ma különösen fontos, hogy egymás figyelmét Jézusra irányítsuk, hisz Ő az, aki minket keresztel, Ő az, aki arra vágyik, hogy mind mélyebbre merítsen a Lélek jelenlétébe és erejébe. S ez nem valami különleges élmény, amelyet minden hívőre rá kell erőszakolni, hanem valóság, folyamatosan, mindennap megtapasztalható valóság. Ha minden keresztyén bizalommal megnyílik arra, hogy mind többet és többet tapasztaljon a Szentlélekből, ez a várakozás teljességgel Jézusra utalja; az egyháznak, Krisztus testének egysége pedig e Jézusra utaltságban megerősödik. Káros illetve felületes tapasztalatoktól való félelmünkben nem szabad lemondanunk arról, ami az egyház tagjait pünkösd óta istengyermekségük folytán megilleti: ‘Mindnyájan megteltek Szentlélekkel.’
Érdemes elgondolkodni azon, hogy mennyivel szabadabban, nyitottabban fogadják a Lélek ilyen megtapasztalásait más kultúrák népei, ahol az analitikus gondolkodás, a ráció sokkal kevésbé uralja az oktatást, mint Nyugaton. Az afrikai és a latin-amerikai emberre például különösen jellemző, hogy az agya nem szigetelődik el személyének többi részétől: teljes emberként reagál a világra. A korinthusiak már-már alábecsülték az ész szerepét (lásd 14. fejezet), ezért őket arra kellett megtanítani, hogy igenis használják az értelmüket az ő esetük ma is arra figyelmeztet, hogy sem személyünk kiteljesedését, sem a lelki érettséget nem garantálja az, hogy Jézus által bemerítkeztünk a Szentlélekbe.
Az afrikai és a latin-amerikai felfogás (még ha ösztönös is) alighanem sokkal közelebb áll a zsidókeresztyén bibliai gondolkodáshoz.
A 13. vers utalása Krisztus testének színes sokféleségére emlékeztet bennünket. Korinthus különböző kultúrájú emberekkel benépesített, kozmopolita kikötőváros volt. Ez gondokat is okozott, de óriási lehetőségeket is kínált a Krisztus mellett való eleven tanúságtételre. Ma is minél többet merítünk a hívők világközösségének gazdagságából, annál színesebb és vonzóbb lesz a bizonyságtételünk.
5. Krisztuséi és egymáséi vagyunk (12,14-27)

Pál ezúttal az emberi test hasonlatát veszi igénybe, hogy megvilágítsa a Krisztustest életének igazságait. A párhuzam nem teljesen pontos, és Pál szavai túl is lépnek az egyszerű összehasonlításon, hiszen a test tagjai nem szenvednek és nem is örülnek (26). Ebben a részben közelebbről találkozunk a közösség és az egyén témájával, különösen a 27. versben: ‘Ti pedig a Krisztus teste vagytok, és egyenként annak tagjai.’ A Római levél hasonló szakaszának a szemszögéből: ‘Sokan egy test vagyunk a Krisztusban, egyenként pedig egymásnak tagjai.’ (Róm 12,5) Ezen az alapon legalább három dolgot mondhatunk ki határozottan: szükségünk van egymásra, különbözünk egymástól, és törődnünk kell egymással.
5.1. Szükségünk van egymásra (15-16.21)
Ennek az éremnek két oldala van. A 15-16. versekben a rossz értelemben vett függetlenségről van szó, amely a feleslegesség érzésén alapul – hogy az emberre nincs szükség, hogy nem fontos –, avagy egyfajta megbántottságon, amiért az ember nem lett másmilyen, más képességekkel megáldott. Más részről a 21. vers arról a fölényes viselkedésről szól, amelyet egyes tagok mutathatnak mások iránt. Független szellem és fölényes magatartás egyként sorvasztja és bénítja a testet, mert létfontosságú dolgoktól fosztja meg azt. Ha együtt alkotjuk a Krisztus testét, akkor nemcsak az egész test egészsége érdekében van szükségünk egymásra, hanem azért is, hogy külön-külön mindnyájan fel tudjuk használni lehetőségeink teljességét. A munkáját másoktól függetlenül végző keresztyén ember csökkenti a saját és az egész test munkájának hatékonyságát. Teljesen nyilvánvaló, hogyan lehet ezt az igazságot egy adott gyülekezetben alkalmazni: mindenképpen különös erőfeszítést kíván azoktól, akik lelkipásztori teendőket látnak el, hogy felismerjék, kiműveljék, irányítsák és hatékony szolgálatba állítsák kinek-kinek kegyelmi ajándékait. Ide sorolható a rejtett tehetség felismerése, a felekezeti és más kötöttségek áthágása, a klerikális monopolhelyzetből való kimozdulás és a munkatársi viszony kialakítása a közvetlen környezeten túllépő, tágasabb hatókörű szolgálatvégzésben. Szükségünk van egymásra, és olyan világban élünk, ahol adottak a kommunikációs lehetőségek ennek gyakorlati megvalósításához.
5.2. Különbözünk egymástól (17-20)
vonja le a következtetést Pál. Egy csupa szem és fül test nem test. Minden tag egyedi, különböző, pótolhatatlan, megismételhetetlen. Ahogy már láttuk a fejezet egy korábbi részében, az egyháznak – a Krisztus testének – ez a dicsősége. Ahelyett, hogy engednénk egyetlen formára önteni magunkat, élveznünk kellene a különbségeket, és meg kellene tanulnunk tőkét kovácsolni belőle. A legtöbb gyülekezetre jellemző, hogy sok tagja nincs a helyén: vagy túl szűknek, vagy túl tágnak találják azt, s emiatt kényelmetlenül érzik magukat. Vannak, akik úgy gondolják, hogy egyszerre több feladat ellátására is alkalmasak, s ezzel tétlenségre kárhoztatnak másokat. Ennek egy másik változata az, amikor új tagokat beszorítanak már meglévő helyekre, s nem engedik, hogy megtalálják a számukra alkalmas új helyeket. Különbözünk egymástól, mert Isten azt akarja, hogy e különbségek egy olyan sajátos egységbe olvadjanak össze, amely láthatóan az Ő műve.
Ahelyett, hogy a sokféleségből közösséget építenénk, gyakran megengedjük, hogy minden alcsoport saját egységet alkotva, más természetes csoportosulásoktól elszigetelve növekedjék. A Lélek hatása alatt álló közösséget a Szentírás kötelezi arra a szép küzdelemre, amelynek során – zsidót a pogánnyal, ifjút az öreggel, férfit a nővel, egyedülállót a házasságban élővel, feketét a fehérrel, értelmiségit a ‘tettek emberével’, az újonnan megtértet az érett tanítvánnyal egyesítve – átélheti az emberek egymással és Istennel való megbékélését.
Léteznek egyéb, könnyen és ösztönösen elfojtható, finomabb különbségek, s mindez odáig vezethet, hogy a test a társadalmi, kulturális vagy intellektuális csonkolás következtében valóban elveszíti több tagját. A helyi gyülekezeteknek például szükségük van mind a hagyományra, mind az -ra, szükségük van a politikai jobboldal, baloldal és centrum képviselőire, valamint olyan tagokra, akik más‑ és másféle módon viszonyulnak a ‘karizmatikus megújuláshoz’. Különösen fontos, hogy egységbe foglalják az egymástól különböző evangélizátori, prófétai, lelkipásztori, tanítói szempontokat és feladatokat, és ne egyszerűsítsék le azokat a legkisebb közös többszörösre. Különbözünk egymástól, és csak Isten – aki ilyennek teremtett – tarthat össze bennünket.
5.3. Törődnünk kell egymással (22-26)
Ez a kölcsönös törődés szintén a test természetéből fakad – mondja Pál: (illesztette) így a A görög szó alapjelentése: különböző részeket meghatározott szándékkal, például kölcsönös támogatás és egymásrautaltság megteremtése céljából összevegyíteni. ‘A szót színek összekeverésére lehet használni.’ Isten azt akarja, hogy a gyülekezetek tagjai ismerjék fel, mennyire függnek egymástól, mert ez a (25, vö. 1Kor 1,10; 11,18) kiküszöbölésére és az igazi törődés elmélyítésére készteti őket.
Pál kétféleképpen emeli ki ezt. Először is megkülönböztetett figyelmet fordítunk fizikai testünk kevésbé ‘szalonképes’ részeire; tehát készséges törődéssel kellene körülvennünk ‘gyengébb’ testvéreinket, akik könnyen feleslegesnek érezhetik magukat, holott szerepük létfontosságú a test egészsége szempontjából. Másodszor e törődésnek úgy is ki kell fejeződnie, hogy ‘örüljünk az örülőkkel’, és ‘sírjunk a sírókkal’ (vö. Róm ). Egyes keresztyéneknek több gondot okoz az előbbi, mint az utóbbi: az igazi alázat kegyelme kell ahhoz, hogy őszintén örüljünk, amikor más kapja az áldást, a feladatot, a dicséretet. Ha bármi módon szenved egy tag, nagyon fontos, hogy maga a test is érezze a fájdalmat. ‘Ha fájdalmunkban befelé fordulunk, megszűnik a kapcsolatunk a külvilággal; ha bosszúból kifelé fordulunk, elveszítjük a ránk bízott üzenetet… Ha a fájdalom előrehaladásra ösztökél, akkor nem elviseljük, hanem használjuk a fájdalmat.’
Ma világszerte döntő a keresztyén közösségek tanúságtételének hitelességére nézve, hogy miként dolgozzák fel a szenvedést. A nyugati keresztyénség annyira megszokta, hogy mindenféle fájdalomból megtalálja a kivezető utat, hogy kemény leckéket vehetne testvéreitől a világ más részein, ahol a szenvedés mindennapos és elkerülhetetlen tény.Mi saját gyülekezetünk viszonylag kezelhető közösségében, főleg családi otthonokban rendezett rendszeres összejövetelek mikrokozmoszában tanulgatjuk ezt. A törődés abban mutatkozik meg, hogy vállaljuk a test tagjainak örömeit és bánatait. Ez automatikusan így működik fizikai testünk esetében; egy fogfájás vagy egy elfertőződött lábujj elég lenne ennek bizonyítására. Súlyos bajt jelez, ha nem tudunk együttérezni másokkal. Vajon ismerjük‑e eléggé egymást saját gyülekezeteinkben, hogy adandó alkalommal örülni vagy szenvedni tudjunk?
5.4. Egyéniségünk (27)
Ha Krisztus teste így működik, akkor valóban betölti minden egyes tag szükségleteit. A biztonság iránti igényt kielégíti a testhez tartozás bizonyossága, azonosságigényünket pedig az a munkát is adó felismerés, hogy van mivel hozzájárulnunk a test életéhez. A valódi felelősségérzet igénye abban a törődésben elégül ki, amit a tag a test más tagjaiért vállal: ‘Szükségem van rád; együttérzek veled; osztozom az örömödben.’ Tehát minden ember — személyiségében és hitében is — egyenes arányban növekszik azzal, ahogy megtalálja a helyét a testben. A Szentírás az egyéniségről és nem az egyéniség kultuszáról beszél. Az utóbbi jelenség a Krisztusban való elhívásunk egyfajta torzulása. Csapást jelent Isten gyülekezetére, mert tönkreteszi bizonyságtételét, és megnyomorítja a személyiséget.
Egyedi voltunk felfedezése a keresztyén közösség életén belül éppoly forradalmi üzenet a mai világban, mint Pál és korinthusi olvasói idejében volt. Radikális választási lehetőséget kínál mind a parancsuralom zsarnoksága, mind az egyéniség kultuszán alapuló személyes kiteljesedés üres álmával szemben.
Végül, e szakasz üzenete nem engedi, hogy a keresztyén közösség magába forduljon, és vallási fanatikusok kegyes gettójává váljon. Krisztus teste azért él a világban, hogy szolgálja azt. Ez mindennapos feladata. Mivel a közösséget a Szentlélek mozgósítja a világban, megmarad lüktető elevensége.Az ajándékok arra valók, hogy gyakorlati, sokszor áldozatos és teljesen közönséges szolgálatban hasznosítsuk őket (vö. 12,5). Az a szolgálat, melyet Jézus hús-vér teste által teljesített a földön, most teste, az egyház szolgálatában folytatódik. A szolgálat ugyanaz: ‘nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon, és életét adja váltságul sokakért’. (Mk 10,45) Ez Krisztus tesé-nek célja ma: ‘Ahogyan engem elküldött az Atya, én is elküldelek titeket.’ (Jn 20,21)”

:
„”

:
„”

:
„”

:
„”

:
„”

:
„”

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה
{Ezt külön fájlban képként mellékelve küldöm PNG formátumban.}
LXX/Greek New Testament:
1Co 12.12
Kaqavper ga;r to; swÖma eJvn ejstin kai; mevlh polla; ejvcei,  pavnta de; ta; mevlh touÖ swvmato" polla; ojvnta eJvn ejstin swÖma, ouJvtw" kai; oJ Cristovs:
1Co 12.13
kai; ga;r ejn eJni; pneuvmati hJmeiÖ" pavnte" eij" eJ;n swÖma  ejbaptivsqhmen, eijvte jIoudaiÖoi eijvte JvEllhne", eijvte douÖloi eijvte ejleuvqeroi, kai; pavnte" eJ;n pneuÖma  ejpotivsqhmen.
1Co 12.14
kai; ga;r to; swÖma oujk ejvstin eJ;n mevlo" ajlla; pollav.
1Co 12.15
eja;n eijvph oJ pouv", JvOti oujk eijmi; ceivr, oujk eijmi;  ejk touÖ swvmato", ouj para; touÖto oujk ejvstin ejk touÖ  swvmatos:
1Co 12.16
kai; eja;n eijvph to; oujÖ", JvOti oujk eijmi; ojfqalmov", oujk eijmi; ejk touÖ swvmato", ouj para; touÖto oujk ejvstin ejk touÖ swvmatos:
1Co 12.17
eij oJvlon to; swÖma ojfqalmov", pouÖ hJ ajkohv_ eij oJvlon  ajkohv, pouÖ hJ ojvsfrhsis_
1Co 12.18
nuni; de; oJ qeo;" ejvqeto ta; mevlh, eJ;n eJvkaston aujtwÖn,  ejn twÖ swvmati kaqw;" hjqevlhsen.
1Co 12.19
eij de; hjÖn ta; pavnta eJ;n mevlo", pouÖ to; swÖma_
1Co 12.20
nuÖn de; polla; me;n mevlh, eJ;n de; swÖma.
1Co 12.21
ouj duvnatai de; oJ ojfqalmo;" eijpeiÖn thÖ ceiriv, Creivan  sou oujk ejvcw, hj; pavlin hJ kefalh; toiÖ" posivn, Creivan uJmwÖn oujk ejvcw:
1Co 12.22
ajlla; pollwÖ maÖllon ta; dokouÖnta mevlh touÖ swvmato" ajsqenevstera uJpavrcein ajnagkaiÖav ejstin,
1Co 12.23
kai; aJ; dokouÖmen ajtimovtera eijÖnai touÖ swvmato", touvtoi" timh;n perissotevran peritivqemen, kai; ta; ajschvmona hJmwÖn  eujschmosuvnhn perissotevran ejvcei,
1Co 12.24
ta; de; eujschvmona hJmwÖn ouj creivan ejvcei. ajlla; oJ qeo;" sunekevrasen to; swÖma, twÖ uJsteroumevnw perissotevran dou;"  timhvn,
1Co 12.25
iJvna mh; hjÖ scivsma ejn twÖ swvmati, ajlla; to; aujto; uJpe;r ajllhvlwn merimnwÖsin ta; mevlh.
1Co 12.26
kai; eijvte pavscei eJ;n mevlo", sumpavscei pavnta ta; mevlh:  eijvte doxavzetai »eJ;nĽ mevlo", sugcaivrei pavnta ta; mevlh.
Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):
'Ενα σώμα με πολλά μέλη
12 Ο Χριστός μοιάζει με το σώμα, που ενώ είναι ένα έχει πολλά μέληr και όλα τα μέλη του σώματος, αν και είναι πολλά, αποτελούν ένα σώμα. 13 Κι εμείς όλοι, είτε Ιουδαίοι είτε μη Ιουδαίοι, είτε δούλοι είτε ελεύθεροι, γίναμε με το βάπτισμα δια του ενός Πνεύματος ένα σώμα, και όλοι ποτιστήκαμε από ένα και το αυτό Πνεύμα.
14 Γιατί, βέβαια, το σώμα δεν αποτελείται από ένα μέλος αλλά από πολλά. 15 Αν έλεγε το πόδι: «Δεν είμαι χέρι, λοιπόν δεν ανήκω στο σώμα», Θα έπαυε μολαταύτα να ανήκει στο σώμα; 16 Και αν έλεγε το αυτί: «Δεν είμαι μάτι, λοιπόν δεν ανήκω στο σώμα», Θα έπαυε μολαταύτα να ανήκει στο σώμα; 17 Αν όλο το σώμα δεν ήταν παρά ένα μάτι, πώς θα μπορούσε κανείς ν' ακούσει; Αν όλο το σώμα δεν ήταν παρά ένα αυτί, πώς θα μπορούσαμε να οσφρανθούμε; 18 Ο Θεός όμως τοποθέτησε στο σώμα το καθένα από τα μέλη όπως αυτός Θέλησε. 19 Αν όλα ήταν ένα μονάχα μέλος, θα υπήρχε πουθενά το σώμα; 20 Ενώ τώρα υπάρχουν πολλά μέλη, αλλά ένα μόνο σώμα. 21 Και δεν μπορεί να πει το μάτι στο χέρι: «Δεν έχω τηv ανάγκη σου», ούτε το κεφάλι στα πόδια: «Δε σας χρειάζομαι». 22 Αντίθετα, τα μέλη του σώματος που φαίνονται να είναι τα πιο αδύναμα είναι τα πιο αναγκαία, 23 κι εκείνα τα μέλη του σώματος που τα έχουμε σε λιγότερη υπόληψη, τα περιποιούμαστε περισσότερο και τα άλλα, που δεν είναι παρουσιάσιμα, τα περιβάλλουμε με περισσή φροντιδα, 24 που δεν τη χρειάζονται τα άλλα, τα παρουσιάσιμα μέλη. Ο Θεός συναρμολόγησε το σώμα δίνοντας μεγαλύτερη τιμή στα μέλη εκείνα που υστερούν. 25 Έτσι ώστε να μην υπάρχει πόλεμος μέσα στο σώμα, αλλά τα μέλη να φροντίζουν το ένα το άλλο. 26 Πραγματικά, όταν υποφέρει ένα μέλος, συμπάσχουν όλα τα μέλη· κι όταν τιμάται ένα μέλος, χαίρονται μαzi του όλα τα μέλη.
Vulgata:
1Co 11.12
sicut enim corpus unum est et membra habet multa omnia autem membra corporis cum sint multa unum corpus sunt ita et Christus
1Co 11.13
etenim in uno Spiritu omnes nos in unum corpus baptizati sumus sive Iudaei sive gentiles sive servi sive liberi et omnes unum Spiritum potati sumus
1Co 11.14
nam et corpus non est unum membrum sed multa
1Co 11.15
si dixerit pes quoniam non sum manus non sum de corpore non ideo non est de corpore
1Co 11.16
et si dixerit auris quia non sum oculus non sum de corpore non ideo non est de corpore
1Co 11.17
si totum corpus oculus ubi auditus si totum auditus ubi odoratus
1Co 11.18
nunc autem posuit Deus membra unumquodque eorum in corpore sicut voluit
1Co 11.19
quod si essent omnia unum membrum ubi corpus
1Co 11.20
nunc autem multa quidem membra unum autem corpus
1Co 11.21
non potest dicere oculus manui opera tua non indigeo aut iterum caput pedibus non estis mihi necessarii
1Co 11.22
sed multo magis quae videntur membra corporis infirmiora esse necessariora sunt
1Co 11.23
et quae putamus ignobiliora membra esse corporis his honorem abundantiorem circumdamus et quae inhonesta sunt nostra abundantiorem honestatem habent
1Co 11.24
honesta autem nostra nullius egent sed Deus temperavit corpus ei cui deerat abundantiorem tribuendo honorem
1Co 11.25
ut non sit scisma in corpore sed id ipsum pro invicem sollicita sint membra
1Co 11.26
et si quid patitur unum membrum conpatiuntur omnia membra sive gloriatur unum membrum congaudent omnia membra
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
1Kor. 12,12
Mert ahogyan a test egy, bár sok tagja van, de a test valamennyi tagja, noha sokan vannak, mégis egy test, ugyanúgy a Krisztus is. [Róm 12,4-5;  Ef 4,25;  Kol 3,15]
1Kor. 12,13
Hiszen egy Lélek által mi is mindnyájan egy testté kereszteltettünk, akár zsidók, akár görögök, akár rabszolgák, akár szabadok, és mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg. [Gal 3,28;  Ef 4,4-6;  Kol 3,11]
1Kor. 12,14
Mert a test sem egy tagból áll, hanem sokból.
1Kor. 12,15
Ha ezt mondaná a láb: „Mivel nem vagyok kéz, nem vagyok a test része”, vajon azért nem a test része-e?
1Kor. 12,16
És ha ezt mondaná a fül: „Mivel nem vagyok szem, nem vagyok a test része”, vajon azért nem a test része-e?
1Kor. 12,17
Ha a test csupa szem, hol lenne a hallás? Ha az egész test hallás, hol lenne a szaglás?
1Kor. 12,18
Márpedig az Isten rendezte el a tagokat a testben, egyenként mindegyiket, ahogyan akarta.
1Kor. 12,19
Ha pedig valamennyi egy tag volna, hol volna a test?
1Kor. 12,20
Így bár sok a tag, mégis egy a test.
1Kor. 12,21
Nem mondhatja a szem a kéznek: „Nincs rád szükségem”, vagy a fej a lábaknak: „Nincs rátok szükségem!”
1Kor. 12,22
Ellenkezőleg: a test gyengébbnek látszó részei nagyon is szükségesek,
1Kor. 12,23
és amelyeket a test tisztességtelen részeinek tartunk, azokat nagyobb tisztességgel vesszük körül, és amelyek ékesség nélkül valók, azok nagyobb megbecsülésben részesülnek:
1Kor. 12,24
az ékeseknek azonban nincs erre szükségük. Isten szerkesztette így a testet egybe: az alacsonyabb rendűnek nagyobb tisztességet adva,
1Kor. 12,25
hogy ne legyen meghasonlás a testben, hanem kölcsönösen gondoskodjanak egymásról a tagok.
1Kor. 12,26
És így ha szenved az egyik tag, vele együtt szenved valamennyi, ha dicsőségben részesül az egyik tag, vele együtt örül valamennyi. [Róm 12,15]
Károli (revideált):
1 Kor. 12,12
Mert a miképen a test egy és sok tagja van, az egy testnek tagjai pedig, noha sokan vannak, [rész 10,17.] mind [Róm. 12,4. 5.] egy test, azonképen a Krisztus is.
1 Kor. 12,13
Mert hiszen egy Lélek által mi mindnyájan egy testté kereszteltettünk meg, akár zsidók, akár görögök, akár [Eféz. 2,14. 15.  Gal. 3,27. 28.] szolgák, akár szabadok; és mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg.
1 Kor. 12,14
Mert a test sem egy tag, hanem sok.
1 Kor. 12,15
Ha ezt mondaná a láb: mivelhogy nem kéz vagyok, nem vagyok a testből való; avagy nem a testből való-é azért?
1 Kor. 12,16
És ha a fül ezt mondaná: mivelhogy nem vagyok szem, nem vagyok a testből való; avagy nem a testből való-é azért?
1 Kor. 12,17
Ha az egész test szem, hol a hallás? ha az egész hallás, hol a szaglás?
1 Kor. 12,18
Most pedig az Isten elhelyezte a tagokat [Kol. 2,19.  Zsolt. 139,13-15.] a testben egyenként mindeniket, a mint akarta.
1 Kor. 12,19
Ha pedig az egész egy tag volna hol volna a test?
1 Kor. 12,20
Így azonban sok tag van ugyan, de egy test.
1 Kor. 12,21
Nem mondhatja pedig a szem a kéznek: Nincs rád szükségem; vagy viszont a fej a lábaknak: Nem kelletek nékem.
1 Kor. 12,22
Sőt sokkal inkább, a melyek a test legerőtelenebb tagjainak látszanak, azok igen szükségesek:
1 Kor. 12,23
És a melyeket a test tisztességtelenebb tagjainak tartunk, azoknak nagyobb tisztességet tulajdonítunk; és a melyek éktelenek bennünk, azok nagyobb ékességben részesülnek;
1 Kor. 12,24
A melyek pedig ékesek bennünk, azoknak nincs erre szükségök. De az Isten szerkeszté egybe a testet, az alábbvalónak nagyobb tisztességet adván,
1 Kor. 12,25
Hogy ne legyen hasonlás a testben, hanem ugyanarról gondoskodjanak egymásért a tagok.
1 Kor. 12,26
És akár szenved egy tag, vele együtt szenvednek a tagok mind; akár tisztességgel illettetik egy tag, vele együtt örülnek a tagok mind.
Szent István Társulati Biblia:
1Kor 12,12
A test ugyan egy, de sok tagja van, a testnek ez a sok tagja azonban mégis egy test. Így Krisztus is.
1Kor 12,13
Mi ugyanis mindnyájan egy Lélekben egy testté lettünk a keresztséggel: akár zsidók, akár pogányok, akár rabszolgák, akár szabadok. Mindannyiunkat egy Lélek itatott át.
1Kor 12,14
Mert a test nem egyetlen tagból áll, hanem sokból.
1Kor 12,15
Ha a láb azt mondaná is: „Nem vagyok kéz, tehát nem tartozom a testhez”, azért a testhez tartozik.
1Kor 12,16
Ha pedig a fül azt mondaná: „Nem vagyok szem, tehát nem tartozom a testhez”, azért a testhez tartozik.
1Kor 12,17
Ha a test csupa szem volna, hol maradna a hallás? Ha meg csupa hallás, hol volna a szaglás?
1Kor 12,18
Isten határozta meg minden egyes tag feladatát a testben, tetszése szerint.
1Kor 12,19
Ha valamennyi egy tag volna, hol volna a test?
1Kor 12,20
Így azonban sok a tag, de a test csak egy.
1Kor 12,21
A szem nem mondhatja a kéznek: „Nincs rád szükségem” vagy a fej a lábnak: „Nincs rád szükségem.”
1Kor 12,22
Ellenkezőleg, a gyöngébbnek látszó tagok sokkal szükségesebbek.
1Kor 12,23
Sőt a test alacsonyabb rendű tagjait nagyobb gonddal vesszük körül, és a tisztességtelen tagok nagyobb tisztességben részesülnek,
1Kor 12,24
a tisztességes tagoknak ugyanis nincs erre szükségük. De Isten alkotta így a testet, és azért részesítette az alacsonyabb rendű tagot nagyobb tisztességben,
1Kor 12,25
hogy a testben ne támadjon meghasonlás, hanem a tagok törődjenek egymással.
1Kor 12,26
Ha szenved az egyik tag, valamennyi együtt szenved vele, s ha tiszteletben van része az egyik tagnak, mindegyik örül vele.
Káldi Biblia:
1 Kor 12,12
Mert * valamint a test egy, és sok tagja vagyon, a testnek pedig minden tagja, noha sok, mégis egy test: úgy van a Krisztus is. **
1 Kor 12,13
Mert egy Lélek által mindnyájan egy testté kereszteltettünk, zsidók úgy, mint pogányok, szolgák, mint szabadok; és mindnyájan egy Lélek által itattattunk. *
1 Kor 12,14
Mert a test is nem egy tag, hanem sok tagból áll. *
1 Kor 12,15
Ha azt mondaná a láb: Mivel nem vagyok kéz, nem vagyok a testből való: vajjon azért nem a testből való-e?
1 Kor 12,16
És ha mondaná a fül: Mivel nem vagyok szem, nem vagyok a testből: vajjon azért nem a testből való-e?
1 Kor 12,17
Ha az egész test szem lenne, hol volna a hallás? Ha az egész hallás, hol a szaglás?
1 Kor 12,18
Most pedig Isten helyezte el a tagokat, ezek mindenikét a testben, a mint akarta. [11. v.]
1 Kor 12,19
Hogyha mindnyájan egy tag volnának, hol volna a test?
1 Kor 12,20
Most pedig sok ugyan a tag, de egy a test.
1 Kor 12,21
Nem is mondhatja a szem a kéznek: Nem szorúlok rád; vagy ismét a fő a lábaknak: Nincs rátok szükségem.
1 Kor 12,22
Sőt inkább épen a melyek a test erőtlenebb tagjainak látszanak, azok a szükségesebbek; *
1 Kor 12,23
és a miket a test alábbvaló tagjainak tartunk, azokat bővebb tisztességgel ruházzuk; s a mi bennünk tisztességtelen, bővebb tisztességben vagyon; *
1 Kor 12,24
a mi pedig tisztességes, nem szorúl arra; * de az Isten szervezte úgy a testet, a minek nem volt, annak bővebb tisztességet adván, **
1 Kor 12,25
hogy ne legyen meghasonlás a testben, hanem a tagok egymásért kölcsönösen szorgoskodjanak. *
1 Kor 12,26
És ha az egyik tag valamit szenved, együtt szenvednek minden tagok; vagy ha az egyik tag megdicsőíttetik, együtt örűlnek minden tagok. *
Káldi Neovulgáta Biblia:
1 Kor 12,12
Mert amint a test egy, bár sok tagja van, a testnek pedig minden tagja, bár sok, mégis egy test, úgy Krisztus is.
1 Kor 12,13
Mi ugyanis mindnyájan egy Lélekben egy testté keresztelkedtünk, akár zsidók, akár görögök, akár szolgák, akár szabadok; és mindnyájunkat egy Lélek itatott át.
1 Kor 12,14
Mert a test sem egy tag, hanem sok.
1 Kor 12,15
Ha azt mondaná a láb: »Nem vagyok kéz, nem vagyok a test része«, vajon akkor nem lenne a test része?
1 Kor 12,16
És ha azt mondaná a fül: »Nem vagyok szem, nem vagyok a test része», vajon akkor nem lenne a test része?
1 Kor 12,17
Ha az egész test szem volna, hol lenne a hallás? Ha az egész test hallás volna, hol lenne a szaglás?
1 Kor 12,18
Már pedig Isten helyezte el a tagokat a testben, egyenként mindegyiket, amint akarta.
1 Kor 12,19
Ha valamennyi egy tag volna, hol volna a test?
1 Kor 12,20
Márpedig sok ugyan a tag, de a test egy.
1 Kor 12,21
Nem mondhatja a szem a kéznek: »Nincs rád szükségem!«, sem a fej a lábaknak: »Nincs rátok szükségem!«
1 Kor 12,22
Sőt azok, amelyek a test gyöngébb tagjainak látszanak, sokkal inkább szükségesek,
1 Kor 12,23
és amelyeket a test kevésbé nemes tagjainak tartunk, azokat nagyobb tisztességgel vesszük körül. Amelyek tisztességtelen tagjaink, azoknak nagyobb tisztességük van,
1 Kor 12,24
tisztességes tagjainknak viszont nincs erre szükségük. De Isten azért alkotta úgy a testet, hogy amelyik tagnak nem volt, annak nagyobb tisztességet adott,
1 Kor 12,25
hogy ne legyen meghasonlás a testben, hanem a tagok egymásért kölcsönösen szorgoskodjanak.
1 Kor 12,26
Ha tehát az egyik tag szenved, vele együtt szenved valamennyi tag; vagy ha az egyik tag tiszteletben részesül, együtt örvendezik vele valamennyi tag.
Aranyos Biblia:
1 Kór. 12.12
Mert miképen a’ test egy, és annak sok tagjai vagynak: az egy testnek minden tagjai pedig noha sokak, mindazáltal egy test: ezenképen vagyon a’ Christusis.
1 Kór. 12.13
Mert egy Lélek által mi mindnyájan egy testté keresztelkedtünk, akar Sidók, akar Görögök, akar szolgák akar szabadosok: és mindnyájan egy ital által löttünk egy lélekké.
1 Kór. 12.14
Mert a’ test nem egy tag, hanem sok tagok.
1 Kór. 12.15
Ha ezt mondja a’ láb; Mivelhogy én nem vagyok kéz, azért nem vagyok a’ testböl való; avagy nem a’ testböl való-é azért?
1 Kór. 12.16
Es ha ezt mondja a’ fül: Mivelhogy nem vagyok én szem, nem vagyok a’testböl való; avagy nem a’ testböl való azért?
1 Kór. 12.17
Ha az egész test szem, hol a’ hallás? ha egészen hallás, hol az illatozás?
1 Kór. 12.18
De az Isten a’ tagokat helyheztette egyenként különkülön a’ testben, a’mint akarta.
1 Kór. 12.19
Hogyha mind azok egy tag vólnának, hol vólna a’ test?
1 Kór. 12.20
De jóllehet a’ tagok sokak, mindazáltal egy test.
1 Kór. 12.21
Nem mondhatja pedig a’ szem a’ kéznek; Nem szükölködöm te nálad nélkül; vagy a’ fö a’ lábaknak: Nem kelletek ti énnékem.
1 Kór. 12.22
Söt sokkal inkább a’mellyek a’ testnek legerötelenb tagjainak láttatnak, azok igen szükségesek.
1 Kór. 12.23
Es a’ testnek a’melly tagjait alítjuk lenni tiszteletleneknek, azoknak nagyobb tisztességet tészünk: és a’mellyek mi bennünk éktelenek, azoknak nagyobb ékességek vagyon.
1 Kór. 12.24
Mert a’mellyek mi bennünk ékességesek, azoknak nem szükség az ékesség: de az Isten igy mértékelte a testet mind egyetembe, hogy a’melly tisztesség nélkül való vólna, annak nagyobb tisztességet adna.
1 Kór. 12.25
Hogy ne légyen hasonlás a’ testben, hanem a tagok egyenlöképen egymásért szorgalmatosok lévén, a’ testet táplálják.
1 Kór. 12.26
Es ha egy tag szenved, minden tagok egyetembe bánkodnak: ha egy tag tisztességgel illettetik, egyetembe örülnek minden tagok.
Luther Biblia:
1.Kor 12,12
Denn wie der Leib einer ist und doch viele Glieder hat, alle Glieder des Leibes aber, obwohl sie viele sind, doch ein Leib sind: so auch Christus.
1.Kor 12,13
Denn [Gal 3,28] wir sind durch einen Geist alle zu einem Leib getauft, wir seien Juden oder Griechen, Sklaven oder Freie, und sind alle mit einem Geist getränkt.
1.Kor 12,14
Denn auch der Leib ist nicht ein Glied, sondern viele.
1.Kor 12,15
Wenn aber der Fuß spräche: Ich bin keine Hand, darum bin ich nicht Glied des Leibes, sollte er deshalb nicht Glied des Leibes sein?
1.Kor 12,16
Und wenn das Ohr spräche: Ich bin kein Auge, darum bin ich nicht Glied des Leibes, sollte es deshalb nicht Glied des Leibes sein ?
1.Kor 12,17
Wenn der ganze Leib Auge wäre, wo bliebe das Gehör? Wenn er ganz Gehör wäre, wo bliebe der Geruch?
1.Kor 12,18
Nun aber hat Gott die Glieder eingesetzt, ein jedes von ihnen im Leib, so wie er gewollt hat.
1.Kor 12,19
Wenn aber alle Glieder ein Glied wären, wo bliebe der Leib?
1.Kor 12,20
Nun aber sind es viele Glieder, aber der Leib ist einer.
1.Kor 12,21
Das Auge kann nicht sagen zu der Hand: Ich brauche dich nicht; oder auch das Haupt zu den Füßen: Ich brauche euch nicht.
1.Kor 12,22
Vielmehr sind die Glieder des Leibes, die uns die schwächsten zu sein scheinen, die nötigsten;
1.Kor 12,23
und die uns am wenigsten ehrbar zu sein scheinen, die umkleiden wir mit besonderer Ehre; und bei den unanständigen achten wir besonders auf Anstand;
1.Kor 12,24
denn die anständigen brauchen’s nicht. Aber Gott hat den Leib zusammengefügt und dem geringeren Glied höhere Ehre gegeben,
1.Kor 12,25
damit im Leib keine Spaltung sei, sondern die Glieder in gleicher Weise füreinander sorgen.
1.Kor 12,26
Und wenn ein Glied leidet, so leiden alle Glieder mit, und wenn ein Glied geehrt wird, so freuen sich alle Glieder mit.
King James:
1Co. 12,12
For as the body is one, and hath many members, and all the members of that one body, being many, are one body: so also is Christ.
1Co. 12,13
For by one Spirit are we all baptized into one body, whether we be Jews or Gentiles, whether we be bond or free; and have been all made to drink into one Spirit.
1Co. 12,14
For the body is not one member, but many.
1Co. 12,15
If the foot shall say, Because I am not the hand, I am not of the body; is it therefore not of the body?
1Co. 12,16
And if the ear shall say, Because I am not the eye, I am not of the body; is it therefore not of the body?
1Co. 12,17
If the whole body were an eye, where were the hearing? If the whole were hearing, where were the smelling?
1Co. 12,18
But now hath God set the members every one of them in the body, as it hath pleased him.
1Co. 12,19
And if they were all one member, where were the body?
1Co. 12,20
But now are they many members, yet but one body.
1Co. 12,21
And the eye cannot say unto the hand, I have no need of thee: nor again the head to the feet, I have no need of you.
1Co. 12,22
Nay, much more those members of the body, which seem to be more feeble, are necessary:
1Co. 12,23
And those members of the body, which we think to be less honourable, upon these we bestow more abundant honour; and our uncomely parts have more abundant comeliness.
1Co. 12,24
For our comely parts have no need: but God hath tempered the body together, having given more abundant honour to that part which lacked.
1Co. 12,25
That there should be no schism in the body; but that the members should have the same care one for another.
1Co. 12,26
And whether one member suffer, all the members suffer with it; or one member be honoured, all the members rejoice with it.
La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůů, čč és ŕŕ csere):
1 Co 12,12
De męme, en effet, que le corps est un, tout en ayant plusieurs membres, et que tous les membres du corps, en dépit de leur pluralité, ne forment qu'un seul corps, ainsi en est-il du Christ.
1 Co 12,13
Aussi bien est-ce en un seul Esprit que nous tous avons été baptisés en un seul corps, Juifs ou Grecs, esclaves ou hommes libres, et tous nous avons été abreuvés d'un seul Esprit.
1 Co 12,14
Aussi bien le corps n'est-il pas un seul membre, mais plusieurs.
1 Co 12,15
Si le pied disait: "Parce que je ne suis pas la main, je ne suis pas du corps", il n'en serait pas moins du corps pour cela.
1 Co 12,16
Et si l'oreille disait: "Parce que je ne suis pas l'oeil, je ne suis pas du corps", elle n'en serait pas moins du corps pour cela.
1 Co 12,17
Si tout le corps était oeil, oů serait l'ouďe? Si tout était oreille, oů serait l'odorat?
1 Co 12,18
Mais, de fait, Dieu a placé les membres, et chacun d'eux dans le corps, selon qu'il a voulu.
1 Co 12,19
Si le tout était un seul membre, oů serait le corps?
1 Co 12,20
Mais, de fait, il y a plusieurs membres, et cependant un seul corps.
1 Co 12,21
L'oeil ne peut donc dire ŕ la main: "Je n'ai pas besoin de toi", ni la tęte ŕ son tour dire aux pieds: "Je n'ai pas besoin de vous."
1 Co 12,22
Bien plus, les membres du corps qui sont tenus pour plus faibles sont nécessaires;
1 Co 12,23
et ceux que nous tenons pour les moins honorables du corps sont ceux-lŕ męmes que nous entourons de plus d'honneur, et ce que nous avons d'indécent, on le traite avec le plus de décence;
1 Co 12,24
ce que nous avons de décent n'en a pas besoin. Mais Dieu a disposé le corps de maničre ŕ donner davantage d'honneur ŕ ce qui en manque,
1 Co 12,25
pour qu'il n'y ait point de division dans le corps, mais qu'au contraire les membres se témoignent une mutuelle sollicitude.
1 Co 12,26
Un membre souffre-t-il? Tous les membres souffrent avec lui. Un membre est-il ŕ l'honneur? Tous les membres se réjouissent avec lui.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                                    |
|                            |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/