Title: Kedves ‘Zúgolódók’
Subject: Csel 6,1-7. - Szolgálati rend - Exaudi
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@mail.digitel2002.hu>
Címzett: "Fraternet-Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>
Elküldve: 2002. május 11. 11:30
Tárgy: Csel 6,1-7. - Szolgálati rend - Exaudi

Kedves ‘Zúgolódók’!

E heti postámat is küldöm, remélhetőleg még nem teljesen elkésve:

A szakasz mutatja, hogy a gyülekezet életében különféle szolgálatok vannak, amelyek egyik oldalról érezhetően elkülönülnek egymástól, ugyanakkor bizonyos szolgálatok között nincs teljesen éles határ. Pl. a diakónus is hirdeti Isten igéjét — ld. Fülöp későbbi működését.
Mindemellett fontos, hogy a különféle elhívással rendelkező emberek a maguk elhívása szerint szolgáljanak, és ne kényszerítsék más feladatokba. Konkrétan az apostoli küldetés az igehirdetés és imádság szolgálata, nem helyes, ha nekik kell végezni a diakóniai munkát. Mai körülmények között: nem helyes, hogy a lelkész végezze az adminisztrációt, ,könyvelést, dologi ügyek intézését, hanem erre külön szolgálatba állókat kell választani. Máskülönben épp a lényegi szolgálatuk csorbul: az imádság és az ige (hirdetése és tanítása) szolgálata. Nem jó, hogy a lelkészeknek annyi teendőjük van, annyi kötelező egyéb dolguk, hogy közben épp a lényeges feladatokra nem jut idő — ezért szükséges, hogy a gyülekezet tagjai is kivegyék részüket a gyülekezet életéből.
Nagyon hangsúlyosan kerül elő, hogy Szentlélek általi bölcsesség szükségeltetik — minden szolgálathoz! Félreértések elkerülése végett: nem egyszerűen arról van szó, hogy a demokrácia jegyében megszavazzák a 7 diakónust, hanem arról, hogy felelősen megvizsgálják a jelölteket, és azt választották ki, aki “hittel és Szentlélekkel teljes férfi volt” (5.)

Mintegy a döntés helyességének jeleként említi meg Lukács, hogy “Isten igéje pedig terjedt, és nagyon megnövekedett a tanítványok száma” (7.)

Nem szabad elfelejteni azt sem, hogy ez a történet valójában István vértanúságát és Fülöp pogánymisszióját készíti elő! Lehet, hogy nem is tudnánk a többiekről, ha nem vetődne rájuk a ‘Fénykoszorú’ glóriája! :‑)

A sok pap megtéréséhez kapcsolatosan talán érdemes azt is megjegyezni, hogy ez az állapot nem sokáig tartott, a következő fejezetek épp arról szólnak, miként jön létre a szinte végleges szembenállás-elkülönülés a keresztyénség és a papok, zsidóság között.

Fontos ez a történet több szempontból is. Egyrészt azért, hogy ne idealizáljuk szektás módon az őskeresztyén kort, mintha ott minden tökéletesen ment volna! Másrészt, hogy ne akarjunk megrekedni, és az ottani rendet lemásolni — hiszen ebben a részben pont arról van szó, hogyan reformálják meg az ősgyülekezetet! Nem Lutherék találták ki, hanem már kezdettől igaz volt, hogy ecclesia semper reformanda!

Jó kérdés, mit kezdjünk azzal a nekünk innen már homályos (akkoriban bizonyára világos), kommentárokban is többféleképpen értelmezett megfogalmazással, miszerint a feszültség oka az, hogy “mellőzik a közülük való özvegyasszonyokat a mindennapi szolgálatban” (1.) — a megoldás keresésekor viszont az apostolok így érvelnek: “Nem helyes az, hogy az Isten igéjét elhanyagolva mi szolgáljunk az asztaloknál.” (2.) Egyik kommentár az özvegyek által végzett, asztalok körüli szolgálatról beszél, a másik az özvegyekről való gondoskodásról, a másik pedig összekapcsolja azzal, hogy mintegy a ‘szolgálatuk fejében’ a gyülekezet eltartotta őket… Lehet, hogy a legbölcsebb nem is foglalkozni vele (nem igehirdetés, hanem akkor már inkább bibliaóra témája lehetne ezt feszegetni) — az mindenesetre világos, hogy a különböző szolgálati ágak szétválásáról van szó.

Gyülekezeteinkben rengeteg problémát okoz, hogy kinevezett személyek látják el a különböző tisztségeket-feladatokat, de ez nem mindig esik egybe a Lélek és a bölcsesség követelményével. Pedig az egyház egészséges életének feltétele, hogy Lélekkel, bölcsességgel, hittel teljes, kipróbált (akik mellett jó bizonyság szól már — az eddig végzett munkája révén) egyének tevékenykedjenek benne.

Nem tudom, ki hogyan áll a konfirmációval. Veresegyházon egy szem konfirmandus lesz, úgyhogy Heteknek kinevezni nem lehet, a feladat is más, de azért valahol azt hiszem, nagyon is aktuális lehet akár konfirmációra is. Valamilyen értelemben azért tisztségbe állítás történik akkor is, amikor a felnőtt gyülekezeti tagságba lép valaki… Ahhoz is szükséges tulajdonképpen, hogy Lélekkel és bölcsességgel teljes legyen, ill. jó bizonysággal rendelkezzen. Jó kérdés, vajon Istvánok és Fülöpök lesznek konfirmandusainkból, vagy inkább a többséghez csatlakoznak, akik aztán el is tűnnek az ÚSZ lapjairól, ahogyan sokan eltűnnek a gyülekezet életéből a kikonfirmálkodás után, netán nikolaiták lesznek, és szekták rabolják el őket?

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
“ApCsel 6,1-7.
Jeruzsálemben az egyházon belül mozgolódás támadt a görögül beszélő zsidóknál, akik háttérbe szorítva érzik magukat az arámul beszélő zsidókkal szemben. Ezeknek, amint egy szentírási változat (Codex Bezae) mondja, volt már szerpapi intézményük, mely az özvegyekről gondoskodott. Ezenfelül lenézték a görögül beszélő külföldi származású zsidókat. Az apostolok főhivatása a prédikálás és az oltáriszentség szolgálata volt, úgyhogy a szeretetszolgálat elvonta őket tulajdonképpeni feladatuktól. A szerpapságra jelölteknek görög nevük van, valószínűleg görög nyelvű zsidók, egy pedig, Miklós, nem is volt zsidó származású. Feladatuk nemcsak a szegények gondozása volt, hanem mint István és Fülöp működése mutatja, prédikáltak és kereszteltek is. Kézfeltétel már az Ószövetségben is szokásos volt. Az Újszövetségben hivatalok átadására, a Szentlélek közlésére, betegek gyógyítására alkalmazták. Itt a kézfeltétel azt mutatja, hogy állandó hivatalról van szó, azonban hogy ez a szerpapság azonos‑e az egyházi renddel (1Tim 3,9), nem biztos. Vannak érvek mellette és ellene, és ezért nem biztos, hogy a kézrátétel itt szentelést jelent. Sok pap is csatlakozott a kereszténységhez. Ezek talán olyanok voltak, akik Zakariáshoz hasonlóan a Messiás eljövetelét várták.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
“Csel 6,1
a görögöknek, a kereszténységre tért zsidóknak a héberek ellen. Az elsők alatt azon zsidók értetnek, kik a görög nyelvet mint anyanyelvöket beszélték. Ezek különféle, görög nyelven szóló tartományokból jöttek Jerusalembe, hogy ott végezzék be napjaikat (lásd Apost.cs. 2,5.), és most a kereszténységre tértek. A héberek Palesztinában és Babiloniában laktak, az aramei, akkor a héberek által elfogadott nyelvet beszélték, s különösen a templomi szokások pontos megtartása által tűntették ki magokat, miben csakugyan nagy érdemök is volt. Mivel a görögök idegenek voltak, könnyen megtörténhetett, hogy a híveknek naponkint növekedő számánál némelyek tán elmellőztettek, s az alamizsnából rövidséget szenvedtek.
Csel 6,1
A segélyre különösen az özvegyek szorúltak, kik a törvény szerint nem örökölhettek, s így mások részvétére hagyattak.
Csel 6,2
hogy a szeretetbeli vendégségeknél a hiveknek személyesen szolgálván, úgyszinte az alamizsnát tulajdon kezeinkkel osztván és minden rövidségnek elejét vévén, időnket ebben töltsük; holott prédikálnunk kell. Az apostolok kezdetben az alamizsnát magok osztogatták; de miután a hívek száma szaporodott, valószinűleg megelégedtek a főfelügyelettel, és az egyes személyek közötti felosztást más, megbizott egyénekre hagyták. Ezek, úgy látszik, itt-ott kellőleg nem ügyeltek fel, s nem voltak eléggé részrehajlatlanok.
Csel 6,3
a hetes szám, mint szent szám, vétetett föl.
Csel 6,3
jó hírben állanak.
Csel 6,4
Az imádság által nyerték a lélek kincseit, a prédikálás által osztogaták ki azokat. A tanítás itt az áldozat mellőzésével főfoglalkozásúl vétetik, mivel ez időben az apostolok főczélja volt a még meg nem tért zsidókat az anyaszentegyházba bevezetni, kik előtt csak mint igehirdetők s nem mint áldozók léphettek fel. Ez tehát nem zárja ki azt, hogy egyes házakban (Apost.cs. 5,42.), hol a keresztények előtt hirdették az igét, egyszersmind áldozatot ne mutathattak volna be.
Csel 6,5
Lásd Apost.cs. 2,11.
Csel 6,6
A község választott, az apostolok megerősítették. Később, miután a hívek nagyobb számra szaporodtak, a rendetlenségek elkerűlése végett az alsóbb egyházi elöljárókat is a felsőbbek választák.
Csel 6,6
Az imádság által azon különös kegyelmet kérték, melyre az ő új tisztségök gyakorlatához szükségök volt; a kézrátevés által e kegyelmet valósággal közlötték velök, így tehát az külső jele volt a közlött kegyelemnek s ama tisztség átruházásának (vesd össze: Zsid. 6,2. Tim. I. 4,14. 5,22.). Az evvel fölruházott férfiak diakonusoknak (szolgáknak) neveztettek, a tisztség diakonatusnak. Kötelességök volt a szegényekre felügyelni (1–2. v.) és a közös asztalnál intézkedni (2. v.). És mivel a szeretetlakomával közönségesen együttjárt az Oltáriszentség vétele is (lásd Apost.cs. 2,46.), a diakonusok kétségkivűl osztották a szent áldozatot is; és hogy az Isten igéjét is hirdették és kereszteltek, mutatja a 13. 14. v. és Ap.cs. 8,12.38. Ezenkivűl az apostolok és püspökök szolgái is voltak az istenitiszteletnél, a miért a püspökökkel gyakran együtt említtetnek (Filip. 1,1. Tim. I. 3,2.8.). A diakonusoktól jól meg kell különböztetni az áldozópapokat. Vesd össze: Apost.cs. 11,30. Ezek az első anyaszentegyházban, mint a szent hagyomány állandóan tanúsítja, ama hetvenkét tanítványok voltak, kiket Jézus maga választott, s az apostolok alá rendelt (Luk. 10,1.). Ezek az apostolokkal egyes házakba (Apost.cs. 5,42.) és községekbe osztakoztak, hogy a szent szolgálatban a kenyeret megtörjék, a szent áldozatot bemutassák, és a szent vendégséget elrendezzék. Hogy az apostolokon kivűl csak a preszbiterek áldoztak, ezt a legrégibb hagyomány kétségtelenné teszi. Igy sz. Jusztin vértanú a 2-ik században mondja: Egyedűl a fölszentelt papok mutathatják be a szent áldozatot, azon parancs szerint, melyet Krisztus az apostoloknak adott, midőn mondá: Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.”

(Jubileumi kommentár):
“Csel. 6,1–7. Hét férfi beállítása a gyülekezeti szolgálatra.
A szolgálatot megosztják: új munkások kerülnek az apostolok mellé. Perikópánk új korszak kezdetét jelzi. A növekvő egyház élete új problémákat vet fel és új megoldásokra jut. Problémát jelent a gyülekezet kétféle rétege között keletkezett feszültség és a “tizenkettő” túlterhelése is. A megoldás azt, hogy a túlterhelt munkásokat meg kell szabadítani a teher egy részétől: annyi és az maradjon meg nekik, amit és amennyit el tudnak végezni. Meg kell osztani a szolgálatokat. Megfelelő módon, megfelelő embereket kell keresni a különböző munkára. A gyülekezeti munka minden ága hittel és Szentlélekkel teljes embereket igényel. Az új munkások abból a rétegből kerülnek ki, ahonnan az elégedetlenség hangja hallatszik. Az idején való segítség megszünteti a bajt. A pásztori bölcsesség utat mutat.
Az egyház megtette az első lépést a gyülekezeti tisztségek és az egyházjog kialakulásához. 
1. a “hellénisták” zúgolódása a “héberek” ellen.
Izráel tagjai közül való mindkét csoport. Nem faji, nyelvi különbség van köztük. A “hellénisták” görögül beszélő területen éltek és maguk is így beszéltek. Részben elsajátították a görög műveltséget is, melynek megismerése lakóhelyükön magától értetődött. Később visszaköltöztek Jeruzsálembe. A “héberek” Palesztinában éltek és az arám nyelvet beszélték. A gyülekezet görögül beszélő rétege úgy látja, méltánytalanságot kell elviselnie. Itt nem teljesen egyértelmű a szöveg. Arról lehet szó, hogy az özvegyek ellátása a “bennszülöttek” házaiban, házi közösségekben történt, és miközben ezeket a házakat felkeresték, özvegyeiket ellátták. Voltak olyan házak is, amelyekről – minden valószínűség szerint – a nagy sietség miatt megfeledkeztek. A hellénista özvegyek száma meglehetősen nagy volt, mert élete vége felé sok kegyes izráelita ment haza Jeruzsálembe, hogy ott temessék el. Közülük sokat keresztyének lettek. A létszám növekedésével a gyülekezet áttekinthetetlenné lett az apostolok számára. A megoldást abban látják — és így is javasolják —, hogy az Ige szolgái mellett legyenek olyanok is, akik az asztalok körüli szolgálatokat látják el. 
2–4. Az apostolok szűkítik szolgálatuk körét, de bővítik a munkatársi kört.
Megkeresik a gyülekezeti feszültség okát és így segítenek a bajon. A tanítványok színe előtt javaslatot tesznek a kérdés rendezésére, teljesen egynek tudják magukat a gyülekezettel. Erre utal az is, hogy a “tanítvány” megnevezéssel illetik a gyülekezet tagjait is. Itt szerepel először ilyen értelemben a mathétés szó. Tudják, hogy az adott helyzetben mi a teendő. Új munkások szolgálatban állítását kérik. Aki őket alkalmassá tette, munkásokat küld az aratásába (Mt 9:38). Az Ige hirdetése, az imádság szolgálata és az özvegyek, gyengék, elesettek gondozása mint munkakör elválik egymástól. Ez az elhatárolás itt és most inkább csak elvi jellegű, de szempontokat ad a továbbiakra nézve is (1Kor 12:4–11; Ef 4:11–12). Karitatív munka végzésére keresnek munkásokat. Az elesettekről való gondoskodás kezdettől fogva hozzátartozott a gyülekezet életéhez. A gyülekezet aktív része van a kérdés rendezésében. Kiválasztják a szolgálatra alkalmas férfiakat. Olyanok jöhetnek számításba, akiken meglátszik, hogy Urukkal élő közösségben vannak és képességük van arra, hogy a különböző körülmények között jól forgolódjanak. A megszólítás, elhívás szempontja világos a gyülekezet előtt: Szentlélekkel és bölcsességgel teljes férfiak jöhetnek számításba (1Tim 5:10; Lk 4:1; ApCsel 6:5.8; 7:55; 11:24). Hét emberre van szükség. A hetes szent szám. Izráel hitközségeiben hét a helyi elöljárók száma. Hétkarú gyertyatartó van a templomban. Minden fajtából hét állatot kellett Nóénak bevinni a bárkába (1Móz 7:3.4). Hét napja van egy hétnek. A “hét” Isten szuverén döntésének és egyben akarata érvényesítésében a változatosság száma. A kiválasztott hét férfi ugyan az ún. diakóniai munkakört kapta meg feladatként, azonban a 12-höz hasonlóan nemcsak a szegények gondozását látta el, hanem a Jeruzsálemben élő hellénista gyülekezet vezetését is. Az elhívást a szolgálatra való felhatalmazás, megerősítés követi. A kiválasztott hét férfi neve jelzi, hogy a hellénista zsidóság tagjai közül valók. Közülük István és Fülöp munkájáról szól részletesebben az ApCsel szerzője, a másik öt férfiról nevük jelentésén kívül szinte semmit sem tudunk. Nevük, — mivel ezek beszélő nevek —, talán valamit elárulnak személyiségükről. Így Prokhorosz “a körtánc, illetve a kórus vezetője”. Nikános “a férfiak legyőzője”. Timón “a tisztelt”. Parmenász “a kitartó, aki megmarad”. Nikoláosz “a nép legyőzője”, Antiókhiából származó prozelitus volt. A hetes kör tagjainak kiválasztása azonban nemcsak azt jelzi, hogy a gyülekezeti szolgálatokat végző munkások száma a gyülekezeti igénynek megfelelően egészségesen növekedett, hanem azt is, hogy nyitás történik a népek fiaihoz vezető misszió felé, és annak nyilvánvalóvá tétele — hogy a tisztségek betöltésénél nem a származás a fontos, hanem a tiszta, becsületes keresztyén élet, a Szentlélek ajándéka, a felülről való bölcsesség. A munkatársi kör bővülése jelzi, hogy gyülekezeti tisztséget nemcsak a palesztinai zsidóság tagjaihoz tartozók tölthetnek be. A hellénista gyülekezet vezetése, gondja a hetes kör feladata. E sajátos hetes grémium élén István állt. A hét férfi közül ő az első, akit a 12 javaslatára az asztalok körüli szolgálatra választottak ki. Nevének jelentése “koszorú”, “korona”. István és Fülöp az ApCsel további eseményeinek is részesei lettek. 
5–6. A gyülekezet választottait az apostolok “beiktatják”.
Fülöp a jeruzsálemi üldözés miatt Samáriába került (ApCsel 8:5–40). Később Cézáreában telepedett le családjával együtt (ApCsel 21:8–9). A hagyomány szerint egykor neki mondta Jézus: “Hadd temessék el a halottak halottaikat. Te pedig menj és hirdesd az Isten országát” (Lk 9:60). A hetes kör hetedik tagja Nikolaosz, az egyetlen pogány származású. A hagyomány szerint ő később visszaesett, elhajlott a józan keresztyén tanítástól és szektaalapító lett (Jel 2:6.15). Az apostolok — mint ahogyan egykor Mózes Józsuét (4Móz 27:15–23; 5Móz 34:9) — imádság és kézrátétel által állítják munkába szolgatársaikat (ApCsel 8:5.17; 13:3; 14:23; vö. 1:14; 1Tim 4:14; 5:22; 2Tim 1:6). Az ordinációs, helyesebben felszentelő rítus, a szolgálatra való felhatalmazás rendje ószövetségi eredetű. Az apostoli gesztus Isten erejét igényli és közvetíti. Vállalják és útjára indítják az új munkatársi kört. 
7. Isten igéje nő.
Még kétszer szerepel ez a kifejezés az ApCsel-ben (12:24 és 19:20). A tanítványok igehirdetése egyre mélyebben hatol be az emberek életébe és egyre szélesebb körben érvényesül. Ez mutatkozik meg abban is, hogy a “hivatalosak”, a papok is megmozdulnak, vállalják a hit útját. A megtérés azért olyan nehéz a papoknak minden korban, mert a lélek nélküli kegyesség, az üressé lett forma, a hivatallá lett hivatás erősen fogva tart. Ebben az esetben a hit azt jelenti, hogy biztos anyagi alapjukat és társadalmi létüket bizonytalannal cserélik fel.”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
“1. HELLÉNISTÁK A GYÜLEKEZETBEN. A HÉT (6,1-7)
A derült és örvendező hangulat (2,46; 5,41) hirtelen megváltozik. Megjelenik a nyoma annak, hogy a gyülekezetben egy mély repedés tátong. Nem belőle eredt, úgy jött át a megtértekkel az akkori zsidóságból. Ez a szakadék a diaspóra zsidót a jeruzsálemi, fővárosi zsidótól választotta el. Magától alakult ki. A diaspórában élő zsidók számban és tekintélyben fölülmúlták a jeruzsálemieket, s mégis, mivel Jeruzsálemben volt a templom, a szinedrium, a politikai felségjog: a diaspóra-zsidó másodrendűvé, vidékivé vált a fővárosi, illetve központi zsidóval szemben. Ne mondjuk azt, hogy csak vallásos vonatkozásban, mert teokratikus életforma mellett a vallás magába foglalja az egész exisztenciát. Ennek külső jegye az volt, hogy a jeruzsálemiek arámul (szírül) beszéltek, s magukat héber zsidóknak nevezték, míg a diaspórabeliek a görög nyelvet beszélték, és magukat hellénista-zsidóknak tartották.
Történt a már nagyon megszaporodott gyülekezetben (ötezer férfi igen tekintélyes gyülekezet a hozzátartozóival, 4,4), hogy a görög zsidók panaszkodtak, zúgolódtak a héberek ellen, mert az ő közülük való özvegyasszonyok mellőztetnek (paretheórounto = elnéznek fölöttük) a mindennapi szolgálatban. Tudni kell, hogy az ősgyülekezet az elmaradt özvegyeket beosztotta a gyülekezeti szeretetvendégségnél (és másutt) szolgálatra, s ezért őket eltartotta. Nagyon jól működő ‘özvegy-árvai gyámintézet’ volt ez. Ha a hangadó héberzsidók elnéznek a görögzsidó özvegyek feje felett, ezt csak azért teszik, mert kétségbe vonják a gyülekezethez való tartozásukat. Ezt a mély meghasonlást az apostolok igyekeznek áthidalni. Saját vállukról leteszik a szeretetmunka gondját és felelősségét, és csak az Ige és imádság szolgálatát tartják meg. Bölcsen úgy határoznak, hogy a gyülekezet maga válassza meg a szeretetmunka dolgozóit, úgy, amint az üresen maradt apostoli helyet is a gyülekezet töltötte be (1,15-26). Most is a ‘tanítványok sokasága’ választott, mégpedig hét embert, Szent Lélekkel és bölcsességgel teljeset. Ha végignézzük a névsort, nyilván látjuk, hogy mindannyian hellén-zsidók; a nevük elárulja. Tehát a zúgolódók közül töltötték be mind a hét helyet. Azért választottak hetet, mert a 7 (a 12 mellett) szent szám. Ennyi napja van a hétnek, ennyi karja a szent gyertyatartóknak. Közülük István egészen kiemelkedő ember; Filep ismerős evangélista, akit az üldözés Samáriába visz, s azt hódítja meg Jézus számára. Még a Nikolaus neve ismerős — a többié ismeretlen —, az antiókhiai prozelitus, pogány származású zsidó. Később — a hagyomány szerint — visszahajlott a pogánysághoz, s feje lett volna annak a nikolaita eretnekségnek, amelyről azt mondja Jézus az Apokalipszisben, hogy gyűlöli (Jel 2,15).
A 7 diakónusnak (ezt a szót az ApCsel nem használja) a hivatali teendője nyilván körül volt írva. Ez nem akadályozta őket abban, hogy apostoli szolgálatot is ne végezzenek; István prófétai egyéniség, Filep hű misszionárius. Valami belső összefüggés, mélyebb lelki közösség érezhető közöttük, s talán az is érthető, hogy a Hét, eredeténél fogva, különbözött és talán szemben állt a 12-vel. Így gondolhatunk arra, hogy a Hét a szabadabb, hellén műveltséggel áthatott zsidóságot képviselte a 12 ortodoxiájával szemben. Jézushoz való hűségük éppoly teljes, mint a Tizenkettőé, s a gyülekezet vezetői mindent elkövetnek, hogy az ellentétet áthidalják, s a Hetet éppoly legitim egyházi szolgának nézzék, mint a tizenkettőt. A 6,1-6 és 8,12-17 éppen ezt a célt szolgálja. Az apostolok primátusa megmaradt. A hellénista zúgolódók elhallgattak, és sok pap tért hozzájuk, s ez biztosította a zsinagóga-hagyományt. De nem sokáig.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
“4. SZOLGÁLAT A GYÜLEKEZETBEN (6:1-7)
6:1. A görögül beszélő zsidók nem tudtak arámul, az izraeli zsidók anyanyelvén. Valószínű, hogy az országon kívül nevelkedtek és egyaránt beszélték a görögöt és saját anyanyelvüket (vö. 2:5-11). Lehet, hogy a judaizmushoz prozelitaként csatlakozó, és később keresztyénné lett emberek is voltak ebben a csoportban. A bennszülött zsidók is kétnyelvűek voltak, mert beszélték az arám és a görög nyelvet (vö. 21:40). A zsidó világban feszültség volt a görögül beszélő zsidók és a héberek (arámul beszélő zsidók) között. Sajnos, ezek a feszültségek a gyülekezetben is jelentkeztek.
6:2. Az asztalok (trapezais) kifejezés utalhat olyan asztalokra, melyeken az ételt szolgálták fel vagy pénzváltó asztalokra, azaz bankokra. Valószínű, hogy itt arra a helyre utal, ahol az anyagi és természetbeni javakat szétosztották az özvegyek számára.
A tizenkettő önmagára nézve felismerte a helyes fontossági sorrendet, és az Isten Igéjét, valamint az imádságot részesítette előnyben. (vö. 4, v.).
6:3-4. Az apostolok három dolgot kívántak meg azoktól, akiket szolgálatba állítottak: (a) Telve legyenek Lélekkel (b) és bölcsességgel (vö. 10. v.). Ráadásul másoknak jó bizonyságot kellett tenniük róluk, vagyis arról, hogy az előző két követelmény tényleg jellemző ezekre az emberekre. Mind a három szükséges volt ahhoz, hogy valaki az anyagiakat kezelje. (Az 5. versben említett hit nem további követelmény, hiszen a hit eszköz abban, hogy valaki Szentlélekkel telt ember legyen.)
A hét férfi kiválasztása a zsidó közösségek hagyományaira épülhet, miszerint hét köztiszteletben álló férfi vezette a hivatalos testületek pénzügyeit.
E hét férfi kiválasztásával a tizenkettő megmaradt az imádkozás és az Ige szolgálata mellett (vö. 2. v.).
6:5. A tizenkettő javaslata tetszett … az egész gyülekezetnek. Lényeges, hogy mind a hét embernek görög neve volt, ami azt jelzi, hogy hellén származásúak lehettek. Nikoláosz, aki utolsónak szerepel a névsorban, nem is volt zsidó, csak prozelitaként csatlakozott a judaizmushoz és aztán a keresztyénséghez. Az első gyülekezet nyilvánvalóan úgy érezte, hogy a görög zsidó özvegyek nem szándékos mellőzöttségén legjobban a hellén zsidók tudnak segíteni; természetesen nem fogják elhanyagolni az arámul beszélő özvegyeket sem.
E hét férfi bemutatása (vö. 21:8) előkészíti az olvasót István és Fülöp szolgálatára, akik az első két helyen állnak a felsorolásban. Emellett a görögül beszélő zsidókra való utalás előretekint arra az időre, amikor az evangélium Jeruzsálem és Júdea határain túl is terjedni fog. (Semmi mást nem tudunk a másik négy férfiról: Prokhoroszról, Nikánórról, Timónról és Parmenászról.)
6:6. Az egész keresztyén közösség választotta ugyan ki ezt a hét férfit, de az apostoloktól kapták a megbízatást. Ez úgy történt, hogy imádkoztak értük, és rájuk tették a kezüket. A kézrátétel gyakorlata megbízást és hatalomátruházást jelző cselekmény volt (vö. 8:17-19; 13:3; 19:6; 1Tim 4:14; 5:22; Zsid 6:2).
Vajon ők voltak az első diakónusok? Melyik gyülekezeti tisztség látható itt? Ezekre a kérdésekre három válasz adható.
(1) Egyesek szerint ezek a férfiak voltak az első diakónusok. Több tényezővel támasztják alá ezt a nézetet. Először is a diakónusi megbízatást Pál levelei feltételezik (vö. Fil 1:1). Ha az ApCsel 6:1-6 nem ennek a hivatalnak a kezdetéről szóló beszámoló — érvelnek, akkor mikortól és honnan erednek a diakónusok? Másodszor a diakónus (diakonos) szóhoz kapcsolódó több más szó is található itt: A ‘szolgálat’ az 1. versben a diakoma, és a ‘szolgáljunk’ a 2. versben a diakonein. De ezeket a férfiakat a Szentírás sehol sem nevezi kimondottan ‘diakónusoknak’ (diakonoi). Sokkal később úgy utal rájuk, hogy ‘a hét’ (21:8). A ‘szolgálat’ és ‘szolgáljunk’ kifejezések úgy tűnik, nem perdöntőek ebben a szakaszban. A görög Újszövetségben sokszor előfordulnak ezek a szavak általános és nem speciális értelemben.
(2) Mások szerint ezek az emberek a későbbi vének előfutárai voltak. Ez nem túl gyakori értelmezés, de a 11:30 támogatja, ahol a segélyeket a véneknek adták át. Úgy érvelnek, hogy ha korábban ezeket a javakat a diakónusok kezelték (6. rész), akkor biztosan ők lettek később a vének (11. rész). De tudjuk, hogy a vének hivatala a zsidó zsinagógai rendszerből ered.
(3) A harmadik nézet szerint ez a hét férfi ideiglenes megbízatásnak tett eleget egy konkrét szükség kielégítése érdekében. Több okból is ez látszik a legjobb értelmezésnek. Először is, ezeket a férfiakat egy bizonyos feladat ellátására választották ki, nem pedig egy általános tisztségre. Feladatuk ideiglenes volt a jeruzsálemi gyülekezet közösségi jellege miatt. Ennek ellenére ezek a férfiak tényleg jól szemléltetik a diakónusok szerepét és feladatát.
6:7. Ez a vers is egyike Lukács növekedési értékelésének. A gyülekezet rohamosan növekedett létszámában (vö. 2:41, 47; 4:4; 5:14; 6:1; 9:31), sok zsidó pap is hívővé lett (engedelmeskedett a hitnek; vö. Róm 1:5). Ezeknek a férfiaknak a kinevezésével az olvasó elő lehet készítve a folytatásra: István és Fülöp munkájára, és az evangélium Jeruzsálemen kívüli hirdetésére.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
“6,1 Ha a gonosz nem tud rombolni kívülről jövő támadással, arra törekszik, hogy belső széthúzás által győzzön. Ezt illusztrálják ezek a versek.
A gyülekezet korai napjaiban szokás volt, hogy naponta adakoztak a gyülekezet szegény özvegyasszonyai számára, akiknek nem volt más anyagi lehetőségük. Néhány hívő, akik görögül beszélő zsidók voltak, panaszkodtak, hogy a közülük származó özvegyasszonyok nem ugyanolyan bánásmódban részesülnek, mint a héber özvegyasszonyok (akik jeruzsálemiek és júdeaiak voltak).
6,2-3 A tizenkét apostol megértette, hogy a gyülekezet növekedésével bizonyos intézkedésekre lesz szükség, hogy ezeket az anyagi ügyeket kezelni tudják. Ők maguk nem akarták szolgálatukat feladni, amely Isten Igéjéhez kötötte őket, így nem akartak pénzügyi dolgokkal foglalkozni, ezért azt tanácsolták, hogy a gyülekezet jelöljön ki hét szellemi gondolkodású férfit, akik a gyülekezet folyó ügyeit intézzék.
Bár ezeket az embereket a Biblia nem nevezi diakónusoknak, mégsem indokolatlan, ha annak tekintjük őket. Abban a kifejezésben, hogy asztali szolgálat, a szolgálat az a görög szó, amelyből a diakónus származik, így a funkciójuk szó szerint asztali ‘diakónia’ volt.
A velük szemben támasztott három követelmény:
1. Jó bizonyságuk van. Jó hírűek.
2. Szent Szellemmel teljesek. Szellemiek.
3. Bölcsességgel teljesek. Gyakorlatiasak.
Az 1Tim 3,8-13-ban részletesebb tulajdonságok vannak megadva.
6,4 Az apostolok folyamatosan az imádságnak és az Ige szolgálatának fogják szentelni magukat. A sorrend itt jelentős — először az imádságnak, azután az Ige szolgálatának. Úgy döntöttek, hogy először Istennek beszélnek az emberekről, azután az embereknek beszélnek Istenről.
6,5-6 A nevekből ítélve a hét kiválasztott ember többsége görögül beszélő zsidó volt. Ez bizonyára nagyon kedves engedmény pont annak a csoportnak, amelyik panaszkodott. Ezek után erről a területről nem igen érkezhetett a kivételezés vádja. Amikor Isten szeretete tölti be az emberi szíveket, az diadalmaskodik a kicsinyesség és önzés felett.
A diakónusok közül csak kettő az, aki jól ismert — István, aki a gyülekezet első vértanúja lett; és Fülöp, az evangélista, aki később az evangéliumot Samáriába vitte, megnyerte az etióp eunuchot Krisztusnak, és vendégül látta Pált Cézáreában.
Az apostolok, miután imádkoztak, kifejezték egyetértésüket a gyülekezet választásával, és kezüket rátették a hét férfire.
6,7 Ha a 7. verset az előző versekkel együtt olvassuk, arra következtethetünk, hogy a diakónusválasztás a gazdasági ügyekben elősegítette az evangélium előremeneteiét. Isten Igéje terjedt, sok tanítvány csatlakozott a jeruzsálemi közösséghez, és sok zsidó pap lett az Úr Jézus követője.”

Mai bónusz prédikáció:
(Balikó: Isten iskolájában):
“Rend a gyülekezetben
Húsvét után 6. vasárnap (Exaudi ) — ApCsel 6,1-7
Szeretteim a Krisztus Jézusban! Ez nem a hierarchia kezdete, hanem egyszerűen rend a gyülekezetben. Mai napig vannak, akik erre az újszövetségi eseményre és az erről szóló tudósításra alapozzák az egész klérus felépítésének szükséges voltát. Itt azonban csupán arról hallunk, hogy valami rendetlenség támadt a gyülekezet mindennapi életében és frissen, okosan rendet teremtettek.
Nyilván azért, mert a gyülekezetet mindig a rendetlenség veszélyezteti. Kívülről nem lehet tönkretenni az egyházat, csak belülről. S a belső ellenség mindig rendetlenség formájában jelentkezik. Nem mindig nagy horderejű ügyről van szó. Úgy tűnik, néha egészen bagatell dolgok ezek. Ugyan miért kellene komolyan venni azt, hogy a mindennapi szeretetszolgálatban a jeruzsálemi zsidó keresztény gyülekezeti tagok hordozzák a szolgálat terhét, és nem a szórványból jött, görögül beszélő zsidó keresztény egyháztagok. És mivel jobbára nőkről van szó, milyen könnyű volna legyinteni, hogy már megint az asszonyok. Aztán vagy egy erélyes férfikifakadással, apostoli kitöréssel erőszakosan elnémítani a zúgolódást, vagy hagyni, mint aki nem veszi komolyan, elfelejti, hogy amiképpen Isten országa is mindig kicsiben kezdődik, az Antikrisztus uralma is mindig kicsiből siet a kifejlet felé. Nem jelentéktelen egy embernek lelki sérülése, talán egy embernek elhagyatottsága. Nem, a gyülekezetben nem lehet inteni senkinek sem nagyvonalú módon, hogy az ilyen kis ügyekre nincs idő, ezek majd maguktól is megoldódnak. Magától semmi sem oldódik meg. És a megoldást mindig kicsiben kell kezdeni, hiszen rendről van szó. A gyülekezet, az egyház Isten népe, Isten pedig a rend Istene, szembe e világ hamis istenével, az Antikrisztussal, aki természetesen a rendetlenségnek az ura és a mozgatója. Ezért olyan sürgető, hogy amikor felismerik a jeruzsálemi apostolok, hogy miről is van szó, mi hallatszik ott csendes morgolódás formájában a gyülekezet asszonyai között, abban a pillanatban komolyan veszik és elkezdik megoldani ezt a gyülekezeti válságot.
Bár mi is megtanulnánk, hogy a keresztény ember szokjon le a nagyvonalúságról. A nagy számok aránya, tisztelete a világnak a gondolkodása. Mi kicsiben és kevésben kell gondolkozzunk mindig, hiszen erre tanít az egyház Ura, maga Jézus is. Épp ezért nem lehet és nem szabad a felismert és észrevett, mégoly aprónak tűnő rendetlenséget is hagyni. Amiképpen tilos erőszakkal elnémítani, mert ha valahol, egyházban nincs helye az erőszaknak. Az a világnak a mentalitása és a módszere. Ugyanígy nem lehet halogatni. Hihetetlen gyorsan megnő a kevés, a kicsi.
Az első Pünkösd, az egyház születése hallatlan eseménye után nyilván nagyon sok szórvány zsidó nem tért vissza a római birodalomban lévő lakóhelyére, ki tudja, milyen messze nyugatra, északra, keletre vagy délre. Péter apostol igehirdetése szíven ütötte őket, hitre jutottak, boldogan vállalták a keresztségben az ő megváltó Urukkal való teljes és örök közösséget. Ők nyilván azzal számoltak, egészen kurta kis idő és visszatér a győztes Úr és elhozza a várva várt új világot, az Isten helyreállított országát ebben a világban. Nem tértek haza, ottmaradtak, de mert szórványból jöttek, a templomi szakrális héber szövegét biztos tudták, el tudták mondani a kötelező imákat héberül, de nem tudtak társalkodni, a mindennapi élet szókincse hiányzott. Ugye a szülőhelyük, távoli lakóhelyük görög környezetében görögül, az akkor egész birodalomban leghasználtabb ‘Koiné’, görög tájszólásban beszéltek. A jeruzsálemi zsidó keresztények nemcsak a templomban, hanem otthon is héberül beszéltek. Ezek alkották a gyülekezet másik nagy csoportját.
Látszólag természetes, hogy így van. Mégis különbség, amiből feszültség támadhat. Nyilván nem volt szándékában a jeruzsálemi ősgyülekezetnek a különbségtevés. Kiváltképpen nem gondolkodtak a ma annyiszor elmarasztalt ‘apartheid’ összefüggésben. De azok, akik amúgy is érzékenyebbek, hiszen messziről jöttek, vendégek Jeruzsálemben, talán rokonok nyakán élnek, vagy lassan fogyó pénzüket próbálják beosztani, hogy teljen szállásra, minimális étkezésre, aztán végül elfogy a pénz, rászorulnak a gyülekezet gondoskodó szeretetére, ezek érzékenyebbek. Akik rászorulnak a segítségre, azok mindig nagyon érzékenyek. Ezért a régi igazság, hogy mindig könnyebb adni, mint venni, kapni. Nekik nehezebb. Hallatlan szeretet, tapintat és gyengédség kell épp ezért a szeretetszolgálathoz, a diakómához. Ez a látszólag nagyon kis különbség feszültségre izzik, aztán, mivel nem történik semmi, napokon belül elindul a morgolódás, a panaszkodás. Úgy érzik talán ezek, hogy ők másodrendű tagjai a gyülekezetnek. Nem is tudjuk elképzelni, milyen gyorsan jönnek hamis gondolkodások, értékelések, téveszmék tudatunkból. Honnan törnek be? Bentről, vagy kintről teremnek és elburjánoznak. Ezért kell felfigyelni arra, ha vannak ilyen panaszok, sérülések, azonnal rendet kell teremteni.
Engem mélységesen meghat az, ahogy ezek a régiek ezt végbevitték. Talán megfigyeltük a felolvasott szövegből, az apostolok, észlelve a helyzetet, először is ezt jelentik ki: Nem tettük jól, mi vagyunk a hibásak. Hát ez nagyszerű! Bár tudnánk ezt gyakorol ni! Hogy akármily sérülés, feszültség, vagy panaszkodás folyik a gyülekezetben, annak az okát először a saját szívünkben keressük. Mert bűnbánat nélkül semmi sincs az egyházban. Semmi, soha még nem született jó, bűnbánat nélkül. Amíg valaki nem alázza meg magát Isten előtt, nem ismeri fel az igazságot, a tennivalót és nem kap hozzá erőt. Amennyire megalázzuk magunkat őszinte töredelemben, annyira tölt be a Lélek ajándéka, a látás, az erő, a friss, növekvő hit és a jókedvű engedelmesség.
Nyilván azért nem történik nagyon sokszor manapság a gyülekezetekben Isten kedvére való rend, helyreállítás, mert nem így nyúlnak hozzá. Elmarasztalják azt, aki zúgolódik, vagy próbáljuk másra hárítani a felelősséget, de az apostolok megtalálják a hibát. Nem volt okos dolog, hogy Isten igéje és szolgálata rovására belekerültünk a szeretetszolgálat, a kezek igehirdetésének dologi munkájába. Mi hibáztunk. ‘Azt hitték’, hogy nekik mindenről tudniuk kell, csak az jó, amit ők tesznek, és akkor van mindenütt rend, ha mindenben az ő akaratuk érvényesül, vagy az ő előírásukhoz igazodnak a dolgok.
Tehát nem a hierarchia kezdete ez, hanem nagyon mély felismerés, hogy gyülekezetet és egyházat nem egy ember képvisel, vagy vezet, amint mondják manapság az ökumenében, az ‘egy ember rendszer’, az a világ legszerencsétlenebb dolga egyházi vetületben. Itt csak közösen lehet szolgálnunk, és közösen lehet tenni a ránk bízottakat, közösen maradhatunk meg és közösen győzhetünk. Az apostoloknak meg kell tanulni, hogy nincs monopolhelyzet az egyházban. Nagy kísértés ez nyilván, minél nagyobb lelki élményen ment valaki keresztül, vagy minél gazdagabb egyéniséget töltött meg az Isten-megismerés drága ajándéka, annál kézenfekvőbb a kísértés, hogy csak az jó, amit ő mond és csak úgy jó, ahogy ő megfogalmazza. Ez a monopolizálás az egyházban, az első parancsolat megszegése. Mert észrevétlenül Isten helyére kerül az ember.
Apostolok együtt, magukat megalázva, bűnbánattal és nagyon bölcsen rendet teremtenek ott, ahol be akar törni közéjük a gyülekezetet bomlasztó Antikrisztus. Arra is érdemes figyelni, hogy hogyan teszik ezt. Mivel a görögül beszélő zsidó keresztények köréből támad ez a megsértődés, ennek kapcsán dohogás, panaszkodás, az az apostolok együttes közös javaslata az egybehívott egész gyülekezet gyűlésén; válasszatok magatoknak olyan férfiakat, akik a Lélek erejében járnak, tapasztaltak, bölcsek is, tehát jól tudnak forgolódni a nagyon nehéz, szövevényes élethelyzetekben, és ők végezzék zömmel a kezek szolgálatát a gyülekezetben.
A felsorolt nevek mind görög nevek. Nem, nem arról van szó, mint hogyha egy hibát így akarna korrigálni, hanem pontosan ezzel a bizalommal és ezzel a szeretettel akarják csírájáig megoldani a panasztevőknek a fájdalmát és keserűségét. Mi bízunk bennetek. Hogyha a tieitek végzik a mindennapi gyülekezeti szeretetszolgálatot, akkor nem lesz az, hogy a jó ruhát a görög nyelvet használók kapják, a kopottat pedig a mi özvegyeink. Nem ti veszitek le majd a megfőzött közös ebédnél a zsírosabb, vagy jobb ízű színét az ételnek, nekünk pedig marad az üres lötty. Mi szeretünk titeket, bízunk bennetek és tudjuk, hogy minden Isten előtt, kedvesen fog folyni.
Testvérek, csak a bizalom változtat meg egy embert. Égy megsérült szív egyetlen gyógyszere a határtalan bizalom. Az egyházban így kell legyen, és ez mindig jele annak, hogy él Isten népe ebben a világban. És íme az egész nagy keresztény gyülekezeti közgyűlés egyhangúan jóváhagyja a javaslatot, s ezzel elindul egy tagozódás. Nem egymás fölé‑ és alárendeltség formájában, hanem egymás mellett elinduló szolgálati ágakban. Ahogy az apostolok megfogalmazzák, ők heten végezzék elsősorban a kezek igehirdetését, mi meg pedig imádkozunk és hordjuk az igeszolgálat feladatát. Ez nem azt jelenti, mintha az apostolok kimaradnának a szeretetszolgálatból. Sem azt nem jelenti, hogy az a hét görög nyelvű választott férfi ne volna imádkozó ember, és ne ismerné az evangéliumot, ne lenne annak tanúja is. Ez inkább a szolgálatnak az érdemi, hangsúlyos elhatárolását jelenti. De nem lehet másképpen. Nem lehet, hogy valaki egyszemélyében próbálja hordozni a reá bízott kicsiny, vagy nagyobb gyülekezetnek minden gondját szellemileg, lelkileg, erkölcsileg, gazdaságilag, politikailag, szociológiailag, képtelenség. Ebből előbb-utóbb egy iszonyú összeroppanás, vagy belső meghasonlás származik.
Meg kell osztani a szolgálatot. Úgy, amint a Szentlélek kinek-kinek adja az ajándékot, és azok együtt hordozzák és végzik a reájuk bízott munkát. Mi történik? A már korábban is lendületesen szaporodó gyülekezet egy újabb hallatlan előretöréshez jut, még sokkal inkább megnő a gyülekezet száma. És ami egészen kivételes ígéret, tudomásom szerint az egyetlen ígéret a Szentírásban, sokan a papok közül is hitre jutnak. De ez a plafon. Ha az megtörténik, hogy papok is hitre jutnak, nemcsak tudják, mit kell mondani, hanem hisznek is abban és abból élnek, akkor ott valóban nagy győzelmet aratott az Isten.
És íme, így függnek össze dolgok. Úgy tűnik első hallásra apró, kis belső, lokális gyülekezeti ügy, nem így van. Éppen az mutatja, hogy az Isten akarata szerinti megoldás micsoda óriási missziós előretörést jelent. Fáradt, elkopott, öreg papok szár nyakat kapnak, felragyog az arcuk, újra átforrósodik a szívük, feltör bennük az imádság rég elapadt folyama, szenvedélyesen nyúlnak ó nem a szolgálat, maguk számára a Szentírás után. Boldogok, hogy még mehetnek, hogy még küldhetőek emberekhez az Úr nevében.
Az egyetlen ígéret a papok megtérésére, de mindenképpen igen tanulságos, hogy akkor hallunk erről, amikor a gyülekezet felismeri a rendetlenséget, és rendet teremt Isten akarata szerint. Saját maguk a vezető őszinte bűnbánatával, az egész gyülekezettel egyértelemben nagy-nagy bizalommal és szeretettel, pontosan a sérült lelkiek felé, felismerve az egyre elágazóbb és szélesedő egyházi szolgálatoknak a variációit, és kérve, kapva oda munkatársakat. Milyen ünnepi percek lehettek! Először hallunk arról, hogy amikor a gyűlés véget ér, ott álla hét férfi egymás mellett az oltárok előtt, az apostolok kézrátétellel megáldják őket, úgy, amint őket is kézrátétellel hívott el szolgálatába Jézus, úgy, amint őket is megáldotta, és elküldte, hogy legyenek az Ő tanúi. Ó ez nem, ahogy szokták mondani, a korai katolicizmusnak az induló állomása. Ez sokkal inkább egy növekvő gyülekezet veszélyhelyzetében azonnali gyors megoldás, és ezért még nagyobb győzelem, még nagyobb előretörés, Isten nevének még nagyobb dicsősége, lelkek megmentése, szolgálattevők megújulása valóban egy folyamatos pünkösd.
Testvérek! Magunk számára ezen a héten arra kell külön gondot fordítanunk, hallunk‑e, látunk‑e valami visszásságot a gyülekezet szűk körén belül. Vannak‑e elhagyottak, cserbenhagyottak, van‑e el nem végzett szolgálat, van‑e bizonyos megkülönböztetés? Nem szűrődött‑e be valahol, valamiképpen gondolkodásunkba, magatartásunkba a világ? És akkor rendet teremteni. De adja az Úr nekünk is azt a kegyelmet, hogy a rend helyreállítása saját szívünk bűnbánatával kezdődjön. Hogy megkoronázhassa az Úr újabb és nagyobb győzelemmel, miközben nő, erősödik a gyülekezet, Isten népe ebben a világban, mert odaküld áldást az Úr, ahol az Ő akarata érvényesül.
Imádkozzunk!
Szabadíts meg bennünket Urunk a hamis nagyvonalúságtól, a kicsi dolgok megvetésétől, apró szeretetlenségektől, felelősség másokra hárításától, mindattól, ami miatt törik a Te rended közöttünk. Bocsásd meg, amit vétettünk! Add, hogy szívből bánjuk és megsirassuk vétkeinket! És így legyen helye bennünk és közöttünk a Te gyógyító Lelkednek, a feladat végzésére, a szolgálat betöltésére, egyre több és nagyobb győzelemre. Könyörgünk azokért, akik mérhetetlenül nehéz teher alatt roskadoznak, tele van a szívük bánattal és fájdalommal, hirtelen gyász miatt. Urunk, mi hisszük és valljuk, hogy Te nemcsak sebet osztasz, de be is kötöd a sebeinket. Adj vigasztalást reménységben, adj erőt a teher hordozásához, győzzön rajtunk és bennünk halál fölötti győzelmeddel drága Jézusunk! És végül együtt imádkozunk a gyermekekért. Közel és távol, egészségesekért és betegekért, nyomorék gyermekekért, ellátatlanokért, utcán csavargókért, elvált szülők között labdaként dobált, szegény kis gyerekekért, fehérekért és színesekért, elkényeztetettekért. Gyermekekért, akiknek rossz példát ad a szülő, gyermekekért, akik tanulnak imádkozni, és akiket nem tanítanak imádkozni, a gyermekeinkért könyörgünk közel és távol, az emberiség holnapjáért, könyörülj rajtuk és rajtunk! Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/