Title: Kedves ’Damaszkuszi utasok’
Subject: Csel 26,9-20. - Megtérés a fénybe - Vízkereszt u. u.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2005. január 12. 1:53
Tárgy: Csel 26,9-20. - Megtérés a fénybe - Vízkereszt u. u.

Kedves ’Damaszkuszi utasok’!

Mindenkinek jó magaslóról leesést kívánok előkészületi pakétámmal:

Vázlatkísérlet:
Megtérés a fénybe
Sötét őrjöngés
Világos kinyilatkoztatás
Szemnyitó szolgálat
Hirdetett megtérés
A vázlathoz:
Vízkereszt utolsó szikrája villan még a Damaszkuszi úton, hogy a kinyilatkoztatás erejétől megtérjen az öldöklő farizeus és a kereszt teológusává váljon.
Sötét őrjöngés
Pál nem túloz. Jól tudja, hogy az Isten nélkül állapot (akár Isten elleni lázadásból származik, akár hamis istenképből), valójában az öldöklő dühtől liheg, bármiképpen is próbálja magát konszolidálni. Akkor is így van, ha nem fajul olyan tettlegességekig, mint Saul esetén. Látható ez a düh amúgy sokszor, amikor Krisztus evangéliumával találkoznak emberek, és hevesen tiltakoznak ellene, szitkozódnak, mérhetetlen idegesek lesznek. Ez a természetes Saul-reakció…
Világos kinyilatkoztatás
Ebből a sötétségből ember ki nem kecmereghet. A sötétség képtelen arra, hogy világítson. Ilyen magas lóról amúgy sem lehet változni. Felülről jön a megtérés…
Szemnyitó szolgálat
Mi a célja a Saul-Paul fordulatnak? Az, hogy miután megnyílt a szeme, másoknak is segítsen, hogy eljusson hozzájuk Isten szemnyitogató igéje. Azért, hogy ezáltal a sötétségből a világosságra térjenek, Sátán hatalmából Krisztus uralma alá kerüljenek. Nemcsak Pál feladata lett ez, hanem természetesen mindazoké, akik részesei lettek Krisztus világosságának.
Hirdetett megtérés
Mi módon kell ezt a fénybe vezetést végezni? Mi az a feladat, amivel kit-kit a maga damaszkuszi útján megbíz Urunk? A megtérés szerinti élet hirdetése! Nem kiselőadásokra van szükség az egyházban, nem szép beszédekre-prédikációkra, hanem evangéliumhirdetésre! Nem arra van szükség, hogy különféle elvárásoknak megfeleljünk, igényeket elégítsünk ki, hanem hogy a megtérést hirdessük, és az ehhez méltó életvitelre hívjuk az embereket!
Gondolatok az ige kapcsán:

A vázlatban szerepelt, hogy ilyen magas lóról amúgy sem lehet változni. Ennek egy illusztrációját láthattuk a  egyik versenyzője esetén. Ki volt Mózes felesége? Mirjam, Rebeka, Cippora, Debóra. Bár beismerte, hogy nem tudja, mert úgy látszik, nem figyelt eléggé hittanórákon (szomorú, de sajnos reális kép arról, mennyit visznek tovább az emberek a hitoktatásból), de azért Debórát és Cipporát eleve kizárta — olyannyira, hogy a telefonos segítségnél eleve csak a két elsőt adta meg válaszlehetőségnek, csak ezek közül volt hajlandó elfogadni segítő ötletet; a jót  kizárta. A műsorvezető hiába próbált igen direkt módon segíteni, és rimánkodott, hogy azért felezzen is. Ő azonban nem engedett, azt felelte, majd a következő kérdésnél megadja a lehetőséget a műsorvezetőnek. Nem volt lehetősége, hogy megtegye, hiszen makacssága miatt kiesett… Vigyázzunk, nehogy mi is így járjunk, és kiessünk az üdvösségből!

A  elárulom azt, amit már úgyis mindenki tud: régóta nem csupán  színnel emelek ki a gyűjtött anyagokból részeket (ezek amúgy arra hivatottak, hogy az általam fontosabbnak tartott gondolatokat kiemeljem). Mint látható volt már régóta, két másik színt is felvettem az arzenálba. A  azt jelölöm meg, ami számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat, míg  azt, amit egyértelműen tévesnek tartok. (Átmeneti esetként a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes, akkor még előfordulhat a …) Végül a számomra homályos részeket, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző,  jelöli. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„ApCsel 26,9-11.
Elmondja, hogy mint farizeus, esküdt ellensége volt Jézus tanainak.
ApCsel 26,12-18.
Pál megtérését mondja el. Ugyanezt elmondta a jeruzsálemi zsidóknak is.
ApCsel 26,19-23.
Pál Jézustól kapott küldetés alapján hirdette az evangéliumot a zsidóknak és a pogányoknak, emiatt fogták el a zsidók, és akarták megölni. Pedig prédikálásának tárgyát a próféták előre megmondták, ez pedig Jézus szenvedése, feltámadása, az emberek lelkének megvilágosítása.”

:
„Csel 26,11
Jézust, mint Messiást, megtagadni kényszerítém.
Csel 26,14
A kisérők leestek eleinte, de csakhamar fölkeltek és bámúlva állottak. Lásd Apost.cs. 9,7.
Csel 26,15
A görög szerint: Ő mondá.
Csel 26,17
midőn én téged meggyőző kegyelmem hatalma által kiválasztalak.
Csel 26,18
Lásd Ján. 12,31.”

:
„Csel. 26,1–32. Pál Agrippa és Fesztusz előtt.
Védőbeszédei közül, amelyekről Lukács gondosan beszámolt, ez az utolsó. Kisebb eltérésektől eltekintve, ami a lényeget illeti, Pál védőbeszédeiben ugyanazokat a gondolatokat találjuk. Pál nem egy előre kidolgozott beszédet olvas fel, hanem egy témáról úgy tesz bizonyságot, amint a Lélek által adatik neki, mindig az adott helyzetre való tekintettel. Ezt érzékelteti a következő beszédben Lukács.
…
4–11. Pál életének első szakasza. Farizeusként ismert.
Múltja közös népével, az atyák Istenét tiszteli és szolgálja. A  a klasszikus görögben nem fordul elő, a bioó származéka: ‘életfolytatás’. A  elsősorban a kultikus kegyességet jelenti. Pál farizeusi, istenfélő élete ismert Jeruzsálemben. A szent iratokhoz, a törvényhez ragaszkodott. A zsidók ezt tanúsíthatják, ha akarják. Vagyis nem arról van szó, hogy ezt nem tudják, hanem arról, hogy erről nem akarnak tudni. Pál köztudottan a legszigorúbb kegyességi irányzathoz tartozott. A : a tizenkét törzs (Jak 1:1). Bár Izráel 12 törzse közül csak kettő tért vissza a fogságból, Izráelben az a reménység élt, hogy a 12 törzsből álló Izráel egyszer helyreáll. Pál szüntelenül imádkozik népéért és mindent megtesz azért, hogy Izráellel ne csak a múltja, hanem a jövője is közös legyen. Az atyáknak adott ígéret (ApCsel 7:2; 3:25; 13:32k.) beteljesedett. A Messiásról szóló prófécia, a halálból való feltámadás valóság lett. Isten hatalma elég ahhoz, hogy a halál erejét megtörje. Pál előadásában retorikai tanulmányait hasznosítja. Mondanivalójára, éppen arra, amit a legfontosabbnak tart, egy retorikai kérdéssel hívja fel hallgatói figyelmét: ‘Miért tartjátok hihetetlennek, hogy Isten halottakat támaszt fel?’ (8. v.). A halottak feltámasztásának ígéretes jele Jézus feltámasztása. A Messiás az első, akit Isten feltámasztott a halottak közül (ApCsel 2:24). Meg kellett halnia népe és a népek bűneiért, de most népe és a népek világossága, üdvössége, élete (18. v.; vö. 13:34). Hirdetni kell az ígéretes jövőt, a halottakat feltámasztó Istent. Pál azt a pontot emeli ki az előző beszédéből, ami a zsidókat megbotránkoztatta és halálos gyűlöletet ébresztett bennük a maga személye ellen. Az, hogy a Messiásnak meg kell halnia (vö. ApCsel 17:3; 1Kor 1:23; Gal 5:11), botránkoztató, mint ahogyan az is, hogy az üdvösség a pogányoknak ugyanúgy megadatik, mint Izráelnek (ApCsel 2:39; 3:25; 9:15; 10:34k.; 13:47; 15:17; 17:30k.; 20:21; 22:15.21; 26:17k.). Aki ezt hirdeti, azt némelyek szerint el kell némítani. Ezt Pál egykor maga is így gondolta, mint buzgó farizeus. {
} Elhatározta, hogy harcol a názáreti Jézus és mindazok ellen, akik őt követik. A legszigorúbban lépett fel velük szemben, kegyetlenül bánt Krisztus követőivel. Jézus nevének káromlására kényszerítette őket. Halálos ítéletüket megszavazta a nagytanács tagjaival együtt. Hivatalos megbízólevéllel indult el Damaszkusz felé. Pál olyan személyisége volt népének, akinek a tevékenységét jól ismerték a városban, különösen azok, akik a nagytanács tagjai voltak. Krisztus követőinek sok szenvedést okozott vallási fanatizmusból, az atyái hitéért való rajongásból. Pál farizeusi múltja a Jézus ellen való harcban jutott el csúcspontjára, illetve a keresztyénség felszámolására igyekvő törekvésében (ApCsel 8:3; 9:1; 22:4–5).
12–18. Pál életének döntő fordulata. A dicsőség Krisztusa apostollá tette.
Pál megtérésének elbeszélései közül ez a legrövidebb, csak lényegtelen eltérés van közte és az előzőek között (vö. ApCsel 9:1–18; 22:4–16). Közös a Napnál is világosabb, vakítóbb fény megemlítése, melynek hatására mindnyájan a földre estek (ApCsel 9:4.7k.; 22:7). A dialógus mindhárom elbeszélésben hangsúlyos az Úr és Pál között, viszont csak itt szól arról, hogy ez héber, illetve arám nyelven történt. A jól ismert görög közmondás. A földművelésben járatlan ökröket ösztökével irányították, ha nem a helyes barázdában haladtak, s ez a hegyes, botra erősített szerszám megszúrta őket. Ezzel a részlettel Pál azt hangsúlyozza, hogy munkássága mögött a kiválasztó, megtartó Úr áll. Itt nem említi meg az emberi eszközt, aki által Isten szolgálatának helyét meghatározta. Az nyilvánvaló, hogy küldetését, megbízatását végső soron Istentől kapta. A körülmény részletezése helyett a küldetés tartalmának ismertetésére teszi Pál bizonyságtételében a hangsúlyt. A kijelentés nagysága miatti emberi gyengeség mutatkozott meg az ő esetében is, mint Ezékiel prófétánál (Ez 2:1). ‘Én jelentem meg neked’ (9:17), mint a feltámadás után az apostoloknak (vö. 1Kor 15:5kk.; Lk 24:34; ApCsel 13:31). A dicsőség Krisztusa azért jelent meg Pálnak, hogy szolgájává tegye, a húsvéti esemény, Krisztus feltámadásának hírnökévé (Lk 1:2; 1Kor 4:1). Pál a damaszkuszi úton éli át azt, amit a tanítványok Jézus feltámadása után 40 napig tapasztaltak. Az Úr kijelentését, Krisztus feltámadását kell hirdetnie, Istennek a halál, az ellenség, a Sátán feletti győzelmét. Azt, amit a továbbiakban is kijelentésként kap az Úrtól. Az Úr irányítása alatt marad, vezetésére figyelve teljesíti szolgálatát. Az Úr oltalmazó erejét ígéri. Népével és a népekkel szemben az ő segítségére számíthat. Küldetése univerzális. Megbízatása nemcsak népéhez, hanem a népekhez is szól (Ézs 42:7.16; 35:5; 61:1). Ahogyan Jézus (Lk 4:18; 7:21k.), úgy Pál is arra rendeltetett, hogy a vakságot megszüntesse, világosságra juttassa a sötétségben lévőket, a Sátán hatalma alól az Úrhoz, a világosság Atyjához juttassa a megkötözött embereket (Lk 22:53; Kol 1:13; Ef 6:12; Jak 1:17). Isten fénye, világossága az üdvösség, mely a bűnbocsánat által lesz az ember örökségévé (Kol 1:12). Az üdvösség útja a hit útja. Az ember a Jézus Krisztusban való hit által szabadul meg a Sátán ereje alól (ApCsel 13:39; 10:43; 14:9). Isten a prófétai ígéretet teljesíti be munkája által. Üdvözítő tervébe a népek is beletartoznak. Elkezdődött a köztük való munkálkodás ideje. Pál Isten munkájának, Krisztus erejének hatása alá került, nem a jeruzsálemi templomban, hanem a damaszkuszi úton.
19–23. Nem voltam engedetlen a mennyei látomás iránt.
A keresztyén misszió alapja Isten munkája (ApCsel 4:19; 5:29–32). Anélkül lehetetlen volt a mennyei parancsnak ellenállni, hogy hűtlenség ne terhelje, Isten ellenségévé ne legyen. A megbízó szó annyira világos volt, hogy az engedetlenségre nem lenne mentség. A munkaterületet is az Úr jelölte ki. Izráelnek és a pogányoknak, kicsinyeknek és nagyoknak hirdetnie kellett a megtérést (vö. ApCsel 17:30). Ahogyan a Gal 1:15-ben, úgy itt is megemlíti Pál missziói munkája első lépéseit megtérése után. Az itt közölt lista szerint Damaszkusz, Jeruzsálem, Palesztina és a pogányok vidéke szerepel. Ez azt jelenti, hogy az apostol Palesztina területén is munkálkodott, a zsidók körében intenzív missziói munkát végzett, mielőtt a népek köréhez fordult. Lukács ábrázolása szerint először Pál is zsidó misszionárius volt (ApCsel 26:20.17; 22:18; 9:15.20kk.). Ő maga is úgy számol be munkájáról a Róm 15:19-ben, hogy Jeruzsálemből kiindulva hirdette az igét. Elképzelhető, hogy ugyanazt az utat járta meg, amit Péter is. A zsidóknak ugyanúgy döntő változásra, megtérésre van szükségük, mint a pogányoknak, csak a Sátán őket másképpen tartja fogságában. Munkája során Isten sokszor megszabadította az ellenség kezéből, tapasztalta ígéreteinek beteljesedését (17. v.).{
}Az ő munkájáról tesz bizonyságot Pál kicsik és nagyok, gyermekek és felnőttek, egyszerű emberek és nagy tekintélyű előkelők előtt egyaránt. Új életre indította azokat, akik megtértek (vö. Lk 3:9). A megtérés az új élet első aktusa. Az Istenhez való odafordulást a neki tetsző élet követi. Pál a teljes evangéliumot hirdeti. Megtapasztalta és bizonyítja, hogy Isten nem a múlt mozdíthatatlan bálványa, hanem a jelen munkálkodó, élő Ura, aki az atyáknak adott szót valósággá teszi. Igehirdetésének tartalma az Íráshoz kötött. A reménység alapja Krisztus, aki a feltámadás hírnöke (1Kor 15), visszajövetele pedig a számadás napja mindenki számára. Itt Péter igehirdetésének gondolatai jelentkeznek. Péter és Pál ugyanattól az Úrtól kapta az elhívást és a kijelentést. Krisztus szenvedése, halála és, feltámadása az igehirdetés tartalma. Jézus az első, aki feltámadt a halottak közül. Isten a halálból való életet általa tette láthatóvá. Üdvösséget ígér és jelent minden népnek.”

:
„Ezért fordult ő lángoló gyűlölettel a keresztyének ellen, akik azt tanították, hogy egy keresztre vert gonosztevő, a Názáreti Jézus a megígért Messiás, és az halottaiból feltámadott. Mindez arra kényszerítette, hogy kiirtsa a keresztyénséget, ezt az istenkáromló mételyt.
És akkor megtapasztalta, hogy Jézus él. Személyesen találkozott és beszélt vele. Csodát csodára halmozott megtérése, megkeresztelése és gyógyulása körül.
Mindebből Pál levonta a következményeket. Isten választotta ki őt eszközéül. Isten megjelentette neki fiát, Jézus Krisztust és az apostolt Fia számára elkobozta és Fiának tulajdonába adta. Ugyanakkor megbízta azzal, hogy a pogányok apostola legyen. Evégből függetlenné tette a jeruzsálemi gyülekezettől. A 16—18. versekben summázza az apostol az ő egész missziói feladatát. Szolga és bizonyság mindarra, amit látott, s amit még látni fog. Eszköz és tanú.
Evégből történt meg az ő csodálatos megszabadíttatása ( = kiragadtatása), kiváltása mind a zsidó, mind a pogány világból, hogy egészen a Krisztusé legyen. Ez szabja meg missziója célját: az ótestámentumi ígéretek beteljesedését (‘megnyissad szemüket, Sátán hatalmából Istenhez térjenek, elnyerjék a megszenteltek között az osztályrészt’) és az újtestámentumi igehirdetés tárgyát: a bűnök bocsánatát és a (Krisztusban való) hit általi megigazulást. Nem lett engedetlen a mennyei látás iránt, hanem először a damaszkusziaknak, azután a jeruzsálemieknek, majd Júdeának egész tartományában — a kör egyre szélesedik! —, majd a pogányoknak hirdette az evangéliumot, a felhívást arra, hogy bánják meg bűneiket, térjenek meg Istenhez, és a megtéréshez méltóan cselekedjenek. Ezért akarják megfogni és megölni. De Isten mindaddig vele volt, hogy ezer veszély között bizonyságot tehetett — mint íme most is —, arról, amit Mózes, amit minden próféta jósolt, amit maga Isten ígért, hogy a Messiás eljő, szenved, meghal s mint a halottak feltámadásából első, világosságot hirdet minden népeknek, zsidónak és pogánynak egyaránt.”

:
„Pál amellett, hogy elkötelezte magát a judaizmus mellett, megrögzöttként ellenállt a keresztyénségnek (vö. 8:3; 9:2; 22:4-5, 19).
Az, hogy szavazott, nem feltétlenül azt jelentette, hogy tagja volt a nagytanácsnak. Egyszerűen azt is jelentheti, hogy egyetértett a szanhedrin döntésével (vö. 8:1; 22:20).
Amikor Pál letartóztatott keresztyéneket, vagyis arra, hogy vonják vissza Jézusba vetett hitüket.
Amint Pál visszaidézi megtérését (vö. 9:1-19; 22:1-21), megint beszél a déli Az olvasó ekkor tudja meg először, hogy az égi (arámul) szólt hozzá, bár ez várható volt, hisz Saul nevének írásmódja a 9:4-ben és a 22:7-ben az arám nyelvet követi.
Egyesek úgy hiszik, hogy a kijelentés arra utal, hogy Pál bűntudattal küzdött, amikor üldözte a Krisztusban hívőket. Pál később mégis azt írja, hogy káromló erőszakossága és a gyülekezet üldözése ellenére tudatlanságból és hitetlenségből cselekedett (1Tim 1:13). Az ösztöke elleni rugódozás nyilvánvalóan a gyülekezet üldözésének hiábavalóságára utal.
Pál küldetésének megfogalmazása (ApCsel 26:18) nagyon hasonlít a Messiás munkájának leírásához, melyet megjövendölt az Ézs 35:5; 42:7, 16; 61:1. Pál az Úr Krisztus képviselőjeként, jelképesen azt tette, amit az Úr Jézus is tett a Földön. Lelkileg Pál sokakat kivezetett a bűn (Jn 3:19; 2Kor 4:4; Ef 4:18; 5:8; Kol 1:13) a Krisztusban lévő (Jn 12:36; 2Kor 4:6; Ef 5:8; Kol 1:12; 1Thessz 5:5). Ez az üdvösség a Sátán való szabadulást (Jn 8:44; Zsid 2:14), és eredményezi (ApCsel 2:38; 5:31; 10:43; 13:38; Ef 1:7; Kol 1:14), valamint lelki örökséget (Róm 8:17; Kol 1:12) azoknak, vagyis akiket Isten kiválasztott maga számára megváltó munkája által (vö. 1Kor 1:30; Zsid 10:10; 13:12).
Pál kijelentése a 20. versben magyarázatra szorul. Azt mondja, hogy az evangéliumot. Pál azonban azt írja a galatáknak, hogy Júdea gyülekezetei nem ismerték őt (Gal 1:22). Sokan úgy vélik, hogy valamilyen hiba csúszhatott a korai kéziratokba, és az eredeti görög valahogy így hangzott: ‘a damaszkusziaknak, azután a jeruzsálemieknek, és minden országban a zsidóknak és a pogányoknak.’ A jelenlegi görög szöveg közismerten nehéz (részeshatározó esetből átvált tárgy esetbe), de ez a feltételezés túlzottan spekulatív és szükségtelen.
Valószínű, hogy Pál először a zsidók közötti munkáját foglalta össze, és aztán beszélt a végzett szolgálatáról. Ugyanezeket erősítette meg a 26:17-ben. Más szóval, Pál szavait itt nem úgy kell értelmezni, mint pontos időrendi felsorolást, hanem szolgálatának általános áttekintését. Először a zsidóknak prédikált, azután a pogányoknak, összhangban az 1:8-cal. Mindkét embercsoportnak arra van szüksége, hogy Az Apostolok cselekedeteiben az apostolok gyakran beszéltek a megtérésről (2:38; 3:19; 5:31; 8:22; 11:18; 13:24; 17:30; 19:4; 20:21).
Pál azt is kijelentette még, hogy tanítása az ószövetségi próféciáknak a Messiás halálával és feltámadásával kapcsolatos beteljesedéséről szól (26:22; vö. 24:14; 28:23). Az Apostolok cselekedeteiben az apostolok gyakran beszéltek a Krisztus feltámadásáról is.”

:
„Pál, rátérve saját életének történetére, beszámolt arról a vad és hajthatatlan hajszáról, amelyet a keresztyén hit követői ellen folytatott. Minden erővel harcolt a ellen. keresztyént bebörtönöztetett Jeruzsálemben. Amikor a Szanhedrin előtt álltak, következetesen ellenük szavazott. Újra és újra büntetést rendelt el azok ellen, akiket megtalált, és mindnyájukat arra igyekezett kényszeríteni, hogy tagadják meg Urukat. (Amikor azt mondja, hogy  őket, nem jelenti azt, hogy ez sikeres volt, csak azt, hogy Pál apostol gyűlölködő kampánya tanítványai ellen túlment Jeruzsálemen és Júdeán, egészen az 

A görög igeidő itt kétségtelenül egy  elbeszélő múlt: ‘Elvégeztem magamban…’

Miközben egyik külföldi útján járt, nagy, átformáló tapasztalata volt. felé haladt, ellátva hivatalos papírokkal, amelyek felhatalmazták, hogy letartóztassa a keresztyéneket, és büntetés céljából vigye őket Jeruzsálembe.  dicsőséges látomás nyűgözte le.  ragyogta körül, amely  déli Miután a ami ezt a nehéz kérdést tette fel: A még a következő szavakat tette hozzá: (Magyar Bibliatanács ford., 1991.) Az erősen kihegyezett eszköz volt, amelyet arra használtak, hogy a csökönyös állatokat előrehaladásra kényszerítsék. Pál rugódozott az ösztöke lelkiismeretében, de ennél is több, a Szent Szellem meggyőző hangja Sohasem volt képes elfeledni azt a nyugalmat és megbocsátást, amellyel István meghalt. Valójában Isten hadakozott.
Pál megkérdezte: A hang ezt válaszolta: Hogy lehet ez? Nem feszítették‑e keresztre Jézust és nem temették‑e el? Nem tanítványai lopták el a testét és helyezték el valamilyen titkos helyen? Hogyan beszélhet akkor most hozzá Jézus? Az igazság gyorsan megvilágosodott Pál lelkében. Jézus valóban meghalt, eltemették, de ahalálból. Visszament a mennybe, és most onnan beszél Pálhoz. A keresztyének üldözésével Pál Mesterüket Őt viszont Izráel Messiását, Isten Fiát 
Ezt követően Pál röviden összefoglalja azt a parancsot, amelyet a feltámadott Úr Jézus Krisztus adott neki. Azt mondta neki az Úr, hogy Azért kapta ezt a különleges kijelentést a megdicsőült Krisztustól, mindannak, amit látott azon a napon, valamint a keresztyén hit nagy igazságainak, amelyeket ki fog neki jelenteni.
26,17 Az az ígéret, hogy Pál meg fog szabadulni a és , úgy értendő, mint általános szabadulást mindaddig, amíg munkáját el nem végezte.
Pál elsősorban a pogányokhoz küldetik, Az Úr Jézusban való hit által majd 
H. K. Downie mutatja be, hogy a 18. vers milyen kitűnő összefoglalása annak, amit az evangélium tesz:
1.	Enyhíti a sötétséget.
2.	Megszabadít a Sátán hatalmából.
3.	Megbocsátja a bűnöket.
4.	Helyreállítja az elveszített örökséget.
Minthogy így megbízatást kapott, Pál megmagyarázza hogy hirdette az embereknek, olyan cselekedve, amelyek bizonyítják valódi voltát. Ezt tette éppen, amikor a De védelmet és nyújtott neki, és Pál folytatta a bizonyságtételt mindenkinek, akivel érintkezésbe került, hirdetve azt az üzenetet, hirdettek az ÓSZ-ben. Ez az üzenet az volt, a Messiásnak és mutatni mind ”

:
„… Annak, hogy Lukács egybeolvasztja a törvényt az ígérettel, egyik fontos következménye Pál buzgó zsidó kegyességének elválasztása üldözői mivoltától. Míg Pál írásaiban az utóbbi az előbbi logikus következménye és téves voltának tünete (Gal 1,13-14; Fil 3,5-6), itt deviáns személyes meggyőződés, amely annak a zsidó hitnek az ‘ösztökéje ellen való rugódozás’, amely őt Krisztus szolgálatára indította (vö. 14. v., Löning: [→ 54] 170. Az üldöző portréja jóval erőteljesebb a 8,1,3-hoz; 9,1-2-höz és 22,4-5-höz képest. Ez teremti meg a hátterét annak a szintén intenzívebb megjelenésnek, amely tombolása kellős közepén éri utol (12. v.). A fénymotívum (9,3; 22,6) jelenik meg, és erőt vesz az üldöző sötétségén, de Pál útitársainak szerepe (89,7; 22,9) majdnem teljesen jelentéktelenné válik. Ahogyan azt a kontextus is megkívánja, egyedül Pál látja és hallja a jelenést (Burchard: [→ 54] 109-110). 14. Bár ez állítólag ‘héberül’ hangzik el (vö. 21,40), a közmondás csak mint a görög tragédiaírók által használt klisé helyezhető el (pl. Euripidész: , 795; vö. Lohfink: [→ 54] 77-78). Itt az üldöző dühére vonatkozik, amely mindhiába állt ellen zsidó kegyességének, amely Krisztus felé taszította (ld. a 9. vers magyarázatát). a három beszámolónak ez az oszlopa (vö. 9,5; 22,7) értelmezi a ‘neve ellen^’ kifejezést a 9. versben (ld. a 9,4-re és a 3,6 magyarázatát). Vö. Ez 2,1-2. A történet korábbi változataival való párhuzamok végetérnek, amikor az Úr közvetlenül elhívja Pált. Ld. a 9,17 magyarázatát. A feltételek, és az, hogy a Feltámadott közvetlenül közli őket, Pál megbízatását egy szintre helyezi a tizenkettőével (vö. 1,8; Lk 1,2; 24,48; Burchard: [→ 54] 112, 124-125). Természetesen anélkül, hogy osztozna egyedülálló történeti helyzetükben, Pál egyenesen folytatja a funkciójukat, a Feltámadottról való hiteles tanúságtételt (22,15) és élő Igéjének közvetítését; sőt, ő juttatja el ezeket végcéljukhoz, amelyet az 1,8 jelölt ki számukra (Dupont: ‘La Mission’ [→ 125] 297). Lukács tehát ily módon a megtérés történetét hozzáalakította ahhoz, ahogyan Pál gondolkodott róla (→ 4 53; Roloff: ., 349-350). nehezen érthető kettős genitivus, úgy tűnik, Pál további látomásélményeit foglalja magába: elsőnek a damaszkuszit, majd azokat, amelyek irányítják későbbi pályáját (18,9-10; 22,17-21; 23,11; így Stolle: [→ 54] 130; O’Toole: [→ 125] 69). Utalás Jer 1,8-ra, amely a tanú védelmét ígéri éppen azoktól, akikkel dolga van. Ez azt jelenti, hogy tanúságtétele mindig a vádlotté (→ 123). Egy másik, pogányokhoz küldött próféta stílusát visszhangozza, Deutero-Izajásét (42,7,16). az úsz‑i keresztelési parainézis állandó metaforája (Kol 1,12-14; Ef 5,8; 1Pét 2,9), amely ebben a kontextusban még mélyebb értelmet nyer (13. v.), ahol Pál megtérése és elhívása egybeesik. Vö. 2,38; 5,31; 10,43; 13,38. A hallgató újbóli közvetlen megszólítása jelzi az Úr szavainak a végét és visszatérést Pál Vö. 9, 19-30. ‘Júdea lakóinak’ ismerős földrajzi megjelölés (1,8), ám Lukács nem erről számolt be. …”

:
„KÉTFÉLE ELHATÁROZÁS
ApCsel 26,9-17
Pál beszédében élesen rajzolódik ki az ő elhatározása, s a végrehajtás keménysége, valamint Isten döntése Jézusban felőle, s amit ennek megismerése nyomán néki tennie kell, ill. amit Jézus folyamatosan tenni fog érte.
Önmagához kíméletlen Pál, amikor leírja azt a kegyetlenséget, amellyel tettre váltotta elhatározását. Mert arra kötelezte magát, hogy minden lehetőt el fog követni Jézus neve ellen, felkutatva bárhol fellelhető követőit. Kezdte volt az akciót Jeruzsálemben. Már erről úgy beszél, hogy nem is csak önszántából szállt bele e küzdelembe, hanem a főpapok adtak neki felhatalmazást. Elment odáig, hogy vitte a börtönbe az elfogottakat, s a kivégzendők felőli döntéskor maga is igennel szavazott. Cipelte a Krisztus-követőket a zsinagógákba, hogy ott mondják ki az önmagukat lehetetlenítő átkot: ‘Jézus átkozott’ (vö. 1Kor 12,3)? Inkább arról lehet szó, hogy a gyanútlanul ott-tartózkodó, Krisztus-követőt fogták fülön és kényszerítették ily módon ‘káromlásra’. Az akciót aztán kiterjesztette — ‘féktelen őrjöngésemben’ — mondja Pál, más városokra is. Város nemigen volt Jeruzsálem közelségében, itt csak Damaszkusz jöhet szóba, legalábbis csak erről tudunk a korábbi adatok alapján. Nem túloz itt Pál, tettnek bélyegezve még indulatait is? A káromlásra késztetés adata azt sejteti, hogy Lukács itt figyelembe veszi saját korának keresztyénüldöző gyakorlatát is, amit elsősorban az állami hatóságok gyakoroltak, midőn római istenségek oltárai előtt kényszerítették a keresztyéneket, hogy átkot mondjanak Krisztusra. Az ifjabb Pliniusz, római író beszél erről egyik levelében. A zsinagógákból inkább kiközösítették őket, átkot mondva rájuk, mindezt abban a hitben, hogy ezzel istentiszteletet cselekesznek (Jn 16,1kk).
A damaszkuszi úton történt a nagy fordulat, midőn a feltámadott Jézus földre sújtó fényességgel állt elébe és megkérdezte tőle, hogy miért üldözi, mert őt üldözi a követőiben. S csak itt van a három párhuzamos tudósításból (9. és 22. f.-ekben, s e helyen) hitelesen benne az, hogy elkeseredett dühöngésében tkp. már az ösztöke ellen rugódozik, s ezt egyre nehezebb elviselnie, s az Úr ezért még szánja is. A veséjébe lát Jézus, hogy közben milyen boldogtalan lehet, s mily nehezen csiholja fel magát újabb és újabb rohamokra. Az ‘Én vagyok’ önkijelentése, s egyben lábaira állító gyógyítása újjáteremtő isteni tett is, hogy szolgájává, munkatársává tegye, hogy ezután abban legyen következetes, amire most elhívatott. Nem fogja ezen a korábban elutasított úton magára hagyni, a jövőben is ad majd neki kijelentéseket önmagáról. Ez itt minden tekintetben lényeges, nemcsak személyes bizonyosságként, de az ünnepélyesen előkelő hallgatóság számára is. Mintha azt mondaná: nem én állok itt csupán; van egy személyemet hordozó isteni hatalom. Eddig is ő őrzött meg, s most is ő az én védelmezőm és ügyvédem!
Isten az övéit elhívásuk érdekében őrzi meg személyükben is.
A MENNYEI LÁTÁS KÖVETKEZMÉNYEI
ApCsel 26,18—23
Pál összegezve mondja el, mit mondott neki Ura, s arra nem tér ki, hogy jó részét Anániás útján Damaszkuszban hallotta meg. A lényegre szorítkozik; Anániás emlegetése elterelhette volna a figyelmet, sőt Agrippa királyban a név hallatán tudat alatti ellenszenv ébredhetett volna, mert a korábbi Anániás nevű főpapot (23,2) éppen ő mondatta le; ha e dologban a nevek azonossága egyáltalán jelentett valamit, hiszen gyakori név volt ez akkoriban. Nem állítható, hogy beszéd közben Pál e véletlen egybeesésre gondolt, inkább vehető példának e mozzanat a Szentlélek ihletésének finomságára, aki gondosan iktatja ki a bizonyságtételből a zavaró tényezőket.
Mégis sokatmondó Pál összevont vallástételében, hogy az Anániás útján közölteket egy szintre helyezi azzal, amit az Úr neki közvetlenül mondott. Mert a látás jövőbe mutató részét Anániás kapta, csak a feltáró részt vette közvetlenül Pál, s mégis a mennyei látás mindkét része neki szólt, az is, amelyik szóban tolmácsolva mondatott el neki. Az ihletetten hirdetett, átadott ige tehát éppúgy mennyei látás súlyával bír, mintha valaki közvetlenül a mennyből kapna kijelentést. A láttatás erejével rendelkező ige látásra képesít, s látni tanít, kihoz a vakságból, Isten üzen nekünk és hív általa. Nem kell várnunk még valami igén túli, rendkívüli kijelentésre.
Az egész kv.-nek, s benne Pál apostol életének legdöntőbb kulcsmondata fogalmazódik meg a 19. v.-ben: ‘Ezért… nem voltam engedetlen a mennyei látás iránt’. Agrippa király újbóli aposztrofálása még alá is húzza, hogy Pál nem szégyelli, de bátran megvallja a mennyei látásból levont következtetéseket. A Gal 1,16 ugyanezt így fogalmazza meg: ‘nem tanácskoztam testtel és vérrel’. Attól fogva Damaszkuszban, Jeruzsálemben és egész Júdeában (erről csak innen értesülünk), és a többi népeknek is hirdette az Istenhez térés szükségességét, amit ahhoz illő cselekedetek kell hogy kövessenek (vö. Lk 3,8). A misszió tehát a neki adatott látás szerves következménye volt, engedelmesség és odaszánás egyben. Az Istennek engedés teljesítése közben lepték meg ellenfelei a templomban, s rövid úton akarták elintézni. Ennek már több mint két éve, s még mindig él, nem is emberek kegyéből. Isten tartotta meg őt, ezért állhat itt most tekintélyes hallgatói előtt. Pál fogalmazása úgymond lutheri, jobban mondva: Luther kiállása járt a Pál apostoli nyomokon. A tartalom azonban még meghökkentőbb, mert Krisztus halálát és feltámadását Mózes és a próféták jövendöléseinek beteljesedéseként hirdeti anélkül, hogy amazok érvényüket vesztenék. ‘A törvény uralma alatt lévők’ (1Kor 9,20) megnyeréséért tud olyan is lenni, mint ők. E vonás még mindig nem eléggé kidolgozott a bennünk Pálról alkotott képen. — Ma is érvényes Isten hívása: sötétségből, Sátán hatalmából kell előjönni a világosságra.”

:
„Az is lehetséges, hogy maga Lukács is hallotta Pál védőbeszédét. A római tisztviselő nagylelkűsége, amit Lukács — aki úgy látszik, semmit sem mulasztott el az eseményekből — szakszerű tudósításában terjedelmesen leír, éles ellentétben áll a zsidók rosszindulatával és összeesküvésével. Teofilust biztosan érdekelni fogja, mit tesznek ilyen esetben más »kiváló« magasrangú hivatalnokok.
Beszédében Pál először Heródes Agrippát, a »zsidók királyát« szólítja meg, aki abban az időben a galileai országrészben uralkodott és övé volt a jeruzsálemi főpap kinevezésének joga. Az Apostolok cselekedetei 26. részének tartalmát nem szabad úgy tekintenünk, mintha csupán fölösleges ismétlése volna a 9. és a 22. fejezetben már elmondottaknak, noha mindhárom szakasz Pál »megtérés-történetével« foglalkozik. Amit Lukács itt közöl, végső tanúságtétel a feltámadott Úrról Izráel földjén. Utoljára szól a felhívás a hatalmasoknak, hogy hallgassanak az Isten szavára, amint az írásokban áll:
‘Most is amiatt a reménység miatt állok itt vád alatt, amelyet atyáinknak ígért Isten. Ennek a teljesülését reméli tizenkét törzsünk is, éjjel-nappal állhatatosan szolgálva Istennek. Ezért a reménységért vádolnak engem a zsidók, Agrippa király. De mivel az Isten mind e mai napig megsegített, itt állok és bizonyságot teszek kicsinyeknek és nagyoknak, és semmit sem mondok azon kívül, amit Mózes és a próféták megjövendöltek: a Krisztusnak szenvednie kell, és mint aki elsőnek támad fel a halottak közül, világosságot fog hirdetni a népnek és a pogányoknak.’ (26:6-7, 22-23; ld. még Ézs 42:6; 49:6)
Pál hallgatóságában nem akadt senki, aki elment volna odáig, hogy »keresztyénné« legyen. Az általános vélemény azonban az volt — amit feltehetően a császárnak is jelentettek —, hogy Pál ártatlan. (Nehéz nem gondolni itt Pilátus véleményére a Jézus ellen felhozott vádakkal kapcsolatban.) Fésztusz elutasította a zsidóknak Pál kiadatására vonatkozó kérését. (25:16). Teofilus számára magától értetődik az a következtetés, hogy Pált a zsidóknak az evangéliummal szemben tanúsított ellenállása kényszerítette arra, hogy Rómához forduljon. Rövidesen betelik bűneik mértéke.”

:
„egyáltalán nem volt védőbeszéd, hanem elejétől végig Az egész Írásban nincs egyetlen példa sem, amely ilyen személyesen rámenős, mint ez. Hatalmas lendülete volt ennek a beszédnek, mintha az egész két év alatt felhalmozódott missziói vágy erőszakkal akart volna utat törni. Pál egyenesen a célra tört. Kiindulópontnak használja fel. Háromszor találjuk a Csel-ben Pál megtérése történetének részletes leírását: először a 9. fejezetben Lukács híradásában, másodszor a 22. fejezetben maga Pál mondja el a zsidó népnek Jeruzsálemben, harmadszor itt, a 26. fejezetben Agrippa király előtt ugyancsak Pál számol be róla. Itt is a közös talajról indulva próbálja Pál ezt a különös hitbeli élményét megértetni; ahhoz kapcsolódott, ami ismeretes volt hallgatói előtt. Mesteri ügyességgel bontja ki a magvát annak, ami a döntést jelenti, ti. Ezen — ahogyan az az összefüggésből kitűnik — csak a messiási ígéretet érthette, amely Jézusban teljesedett be, amikor Isten feltámasztotta Őt a halálból (8). Ennek a felismerése volt Pálnak magának Ennek bizonyítására mondja el megtérése történetét. Figyelemre méltó, hogy Pál csak akkor beszél saját megtéréséről, amikor általa az üdvtörténeti összefüggést akarja megvilágítani. Sohasem mondja el propagandisztikus okokból a megtérését. {
} Izráel reménységéből nézve éles fény hullik a tizenkét törzs izráeli istentiszteletének tulajdonképpeni értelmére. Ezzel a kifejezéssel: Pál meg akarja mutatni, hogy ő is azon a magas prófétai alapon áll, ahonnan a nép szétszakadott egységét a maga üdvtörténeti helyreállításában szemléli. A hit nem akad meg annál, amit a vigasztalan jelen mutat, hanem a jelent a kiteljesedésből kiindulva nézi. A teljesen megromlott vallási rendszer takarója alatt a hit meglátja a buzgó istentisztelet valódi mély értelmét. Pál a tizenkét törzs iránti reménységével egynek tudta magát Jakabbal, aki körlevelét a tizenkét nemzetséghez intézte. Felfigyelhetünk erre a kifejezésre: ‘Istentől a mi atyáinknak tett ígéret reménysége’ (6). Ezzel utal a messiási ígéret üdvtörténeti kiformálódására, amely mind az eljövendő birodalom dicsőségére, mind pedig a személyes Messiásra vonatkozik. Izráel számára ez a beteljesedés a végső célja minden buzgó istentiszteletnek. Az a megrázó, hogy Pált éppen ezért a reménységért vádolják a zsidók, és ezért lettek ellenségeivé. Különbség van a ‘tizenkét nemzetség’ istentisztelete és a ‘zsidók’ magatartása között. Pál kérdésében ezért súlyos vád rejlett a zsidók ellen: ‘Micsoda? Hihetetlen dolognak tetszik nektek, hogy Isten halottakat támaszt fel?’ (8). Hiszen ha Izráel reménysége az volt, hogy a messiási időben a napok végén feltámadnak az igazak és a hamisak, hogyan tartják hát hihetetlennek, hogy Isten az Úr Jézust a halottak közül feltámasztotta? Jézus Krisztus feltámadásának elutasítása tehát ellentétben áll Izráel reménységének legbensőbb magvával, amely pedig az egész nép feltámasztását is magában foglalja. Éppen ezt az ellentmondást ismerte Pál saját tapasztalatából. {
} Erről az óriási bűnéről beszél itt Pál (9-11) feltűnő részletességgel. Bizonyára arra törekedett, hogy ezt külön is hangsúlyozza. Vállalta az egységet népével a bűn kérdésében abban a biztos reménységben, hogy az egész tizenkét nemzetségből álló nép ugyanarra az üdvtapasztalatra fog eljutni, amelyben ő is részesült kegyelemből, minden érdem nélkül. A bűn sötét hátterén most világosan ragyog a ahogyan ez megnyilvánul megtérésében (12-15) és szolgálatában (18-18). A feltámadott mennyei Krisztus az ő megtérésének oka és szolgálatának középpontja. Ebből az alapvető üdvözítő élményből kiindulva állítja oda Pál nagy mégpedig úgy, ahogy egyébként nem tette. Ezt a szolgálatot az Úr Jézus megjelenése tulajdonképpeni céljaként mutatja be: ‘Hogy téged szolgává és bizonysággá rendel jelek mind azokban, amiket láttál, mind azokban, amikre nézve meg fogok neked jelenni’ (16). tehát folytatólagos, egyre jobban kibontakozó kijelentés. Tartalma maga Jézus Krisztus és Pál egyetemes missziójára vonatkozó, egyre világosabbá váló szolgálati megbízatás. Az Úr Pált erre rendelte (vö. 3,20; 22,14). Erről a misszióról volt szó már 22,14-15-ben is. Az Úr egészen személyes vezetése Szent Szelleme által volt ennek a szolgálatnak a hajtóereje. A misszió maga két részből áll: szolgának és bizonyságtevőnek (tanú) lenni. A szolga szó (hypéretés) itt annyit jelent, mint a legalacsonyabb és legnehezebb munkát végző szolga. Ez áll első helyen. Csak mint ilyen lehetett Pál tanú is. Mindez pedig szüntelen kiformálódás a megtapasztalásból kiindulva. ‘Megszabadítlak téged e néptől (elkülönítelek) és a pogányoktól, akik közé most küldelek’ (17). A Krisztusért való szenvedés vonala (9,16) egyúttal az Úr fokozatos kijelentésének vonala is apostoli szolgálata számára. Csak akinek saját szemei megnyíltak Jézus Krisztus kijelentésére, az képes mások szemeit is megnyitni. ‘Hogy megnyisd szemeiket, hogy sötétségből világosságra és a Sátán hatalmából az Istenhez térjenek, hogy a bűnök bocsánatát és a megszenteltek között osztályrészt nyerjenek az énbennem való hit által’ (18). Pál szolgálata Izráel felé (a nép) és a pogányok felé (nemzetek) abban áll, hogy Hogy miként végezte Pál ezt a szolgálatot, azt a 22-23 versben mondja el: ‘Istentől segítséget vévén, mind e mai napig állok, bizonyságot téve kicsinynek és nagynak, semmit sem mondván azokon kívül, amikről mind a próféták megmondták, mind Mózes, hogy be fognak teljesedni: Hogy a Krisztusnak szenvednie kell, hogy mint a halottak feltámadásából első, világosságot fog hirdetni a népnek és a pogányoknak.’ Pál mint szolga Isten segítségével áll, mint tanú Isten igéjét viszi, a prófétákat és Mózest, mégpedig krisztusközpontú módon. Különösen három kérdésre felel: 1) hogy Krisztusnak szenvednie kell; 2) hogy Krisztus az első a halottak feltámadásában; 3) hogy Krisztus nemcsak Izráel népének, hanem a pogányoknak is világosságot fog hirdetni. Ez a hirdetés a hívő részéről munkál a sötétségből a világosságba és a Sátán hatalma alól Istenhez. A Sátán nem a teremtés istene, hanem e világ istene (2Kor 4,4) és ennek a világnak a fejedelme (Tim 16,11), azaz ezé a világrendé. Neki hatalma van e világ országai felett, ő a levegőbeli hatalmasság fejedelme (Ff 2,2), és birodalma a sötétség birodalma. A megfordulás tehát gyökeres rendszercserét jelent, a sötétségből bele a világosságba és a Sátán hatalmából Istenhez (vö. Kol 1,13; 1Pt 2,9). Figyeljük meg Az egész Szentírással teljes összhangban áll. Eszerint a zsidók és a pogányok világa a Sátán zsarnoki leigázott területe és a sötétség birodalma. Csak ahol Krisztust hitben megragadják, ott van világosság. Ez a bibliai világnézet nem ismer felemásságot, nem ismer megalkuvást, összekeveredést, hanem, csak vagy-vagyot. A világban mindaz, ami nagy, nemes, igaz és szép, Krisztus nélküli, csak a Sátán hatalmának és a sötétségnek egy része. Ez a viszonyulás mégsem negatív, hanem Isten egyedüli hatalmába és üdvtervébe vetett hit alapján teljesen pozitív; mert a Sátán nem abszolút hatalmasság, hanem csak eszköz. A hit elmondhatja. ‘Minden a tietek (a világ is) — ti pedig Krisztusé, Krisztus pedig Istené’ (1Kor 3,21.23). — Pál a megtérést itt nem emberi teljesítménynek tünteti fel, hanem mint a világosság szemet megnyitó hatásának a következményét. Ahogyan a világosság az alvó emberre hat, hogy önkéntelenül is kinyitja a szemét, így történik ez a Krisztusról szóló evangélium hirdetése által is (2Kor 4,4-6). Az ember része csupán mégpedig a pogányok és a zsidók először kapják. Ezzel felszabadulnak a világban levő gonosz, a Sátán és a sötétség hatalma alól. Tulajdon bűneivel minden egyes ember sajátjává tette Ádám bukását, és ezzel e világrend fejedelmének hatásköre alá helyezte magát. Krisztusban, az Emberfiában véghezvitetett a sátáni hatalom letörése, és egészen új élet kezdődött el benne az emberiség számára. A belé vetett hit által, vagyis az új emberiség fejével, Jézus Krisztussal való életközösség által minden egyes ember részt nyer ebből a győzelemből. Ezt fejezi ki negatív és pozitív módon a bűnbocsánat és az örökség elfogadása a megszenteltek között. Ez az messze túlhaladja azt az eredeti feladatot, amelyet az ember elbukása előtt kapott, s amely őt a teremtett világnak itteni részén tette úrrá. A hívők osztályrésze több, mint a földi örökség, ez az örök, mennyei örökség azok között, akik megszenteltetnek, azaz akik a világtól elkülöníttetnek és Istennek szenteltetnek (Kol 1,12).
Feltűnő, milyen ‘Ezért, Agrippa király, nem lettem engedetlen a mennyei látás iránt, hanem először a damaszkuszbelieknek és a jeruzsálembelieknek, majd Júdea egész tartományában és a pogányoknak hirdettem, hogy bánják meg bűneiket és térjenek meg Istenhez, és hogy a megtéréshez méltó cselekedeteket cselekedjenek’ (19-20). Két dolog tűnik itt fel: 1) Hogy Pál olyan módon írja le a munkamezejét, ami első pillanatban nincs összhangban Lukács híradásával az apostol tényleges munkájáról. Damaszkusz és Jeruzsálem balsikernek mutatkozott meg, és semmit sem tudunk az egész Júdeában végzett munkáról. Hogy Pál a zsidók közti munkálkodását ennyire hangsúlyozza és csak mellesleg említi a pogányokat, annak ebben a vonatkozásban különös okának kellett lennie. Pál azt akarja bizonyítani, hogy nem lett engedetlen a mennyei látás iránt. elsősorban izráeli talajon kellett felmutatni, mert itt volt a küldetésével szembeni ellenségeskedés táptalaja. Ezért foglalt mindent össze, amit a zsidók között élt át, először Damaszkuszban, de Jeruzsálemben és egész Júdeában is, munkálkodása különböző időpontjaiban, beleértve utolsó jeruzsálemi tanúskodását is. Nem szükséges feltételeznünk, hogy Pál Júdeában is körülutazott, amikor Jeruzsálemből kiindulva a híre bejárta a tartományt (Gal 1,22-23). De a pogányok közötti szolgálat is a mennyei látás iránti engedelmességébe tartozik bele. Itt az engedelmesség próbája másféle volt, nevezetesen pontos figyelés a Szellem vezetésére, amely a mennyei Krisztus megjelenése szerint bontakozott ki. 2) Hogy Pál itt nem hitről és újjáteremtésről beszél, hanem Ennek okát is az összefüggésből kell felismernünk. Agrippa előtti beszédében fontosnak látta, hogy a zsidók vele és szolgálatával szembeni ellenségeskedésének okát napvilágra hozza. Ezt legjobban a gyakorlati kipróbáltság talaján tehette. A cselekedeteket a zsidók megértették. De itt meglátszik a nagy ellentét a törvény cselekedetei — amikor az ember mindig nagyobb lesz saját szemében — és a megtéréshez méltó cselekedetek között — ahol az ember egészen eltűnik saját tudásával. Gyümölcseiről lehet az felismerni. Pál nem azt akarja mondani, hogy semmi mást nem hirdetett, mint bűnbánatot, megtérést és cselekedeteket, de itt összefoglalva csak az emberi munkálkodás oldalát említi, és annak kipróbált voltát, hogy szolgálatát védje, amely végső fokon Ennél a bizonyításnál Pál előre helyezi a prófétákat és csak utána említi Mózest, mert a próféták értették meg a legjobban a mózesi bizonyságtétel magvát és tulajdonképpeni lényegét, azaz a messiási prófécia vonalát (vö. 2,1; Jel 19,10).”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén forrás külön jelölve.

LXX/Greek New Testament:
Ac 26.9
ejgw; me;n oujÖn ejvdoxa ejmautwÖ pro;" to; ojvnoma jIhsouÖ  touÖ Nazwraivou deiÖn polla; ejnantiva praÖxai:
Ac 26.10
oJ; kai; ejpoivhsa ejn JIerosoluvmoi", kai; pollouv" te twÖn  aJgivwn ejgw; ejn fulakaiÖ" katevkleisa th;n para; twÖn  ajrcierevwn ejxousivan labwvn, ajnairoumevnwn te aujtwÖn kathvnegka yhÖfon,
Ac 26.11
kai; kata; pavsa" ta;" sunagwga;" pollavki" timwrwÖn aujtou;"  hjnavgkazon blasfhmeiÖn, perisswÖ" te ejmmainovmeno" aujtoiÖ"  ejdivwkon eJvw" kai; eij" ta;" ejvxw povlei".
Ac 26.12
jEn oiJÖ" poreuovmeno" eij" th;n Damasko;n met! ejxousiva"  kai; ejpitrophÖ" thÖ" twÖn ajrcierevwn
Ac 26.13
hJmevra" mevsh" kata; th;n oJdo;n eijÖdon, basileuÖ, oujranovqen uJpe;r th;n lamprovthta touÖ hJlivou perilavmyan me fwÖ" kai;  tou;" su;n ejmoi; poreuomevnous:
Ac 26.14
pavntwn te katapesovntwn hJmwÖn eij" th;n ghÖn hjvkousa fwnh;n levgousan prov" me thÖ JEbraivźdi dialevktw, Saou;l Saouvl, tiv me diwvkeis_ sklhrovn soi pro;" kevntra laktivzein.
Ac 26.15
ejgw; de; eijÖpa, Tiv" eijÖ, kuvrie_ oJ de; kuvrio" eijÖpen,  jEgwv eijmi jIhsouÖ" oJ;n su; diwvkei".
Ac 26.16
ajlla; ajnavsthqi kai; sthÖqi ejpi; tou;" povda" sou: eij" touÖto ga;r wjvfqhn soi, proceirivsasqaiv se uJphrevthn kai; mavrtura wJÖn te eijÖdev" »meĽ wJÖn te ojfqhvsomaiv soi,
Ac 26.17
ejxairouvmenov" se ejk touÖ laouÖ kai; ejk twÖn ejqnwÖn, eij"  ouJ;" ejgw; ajpostevllw se
Ac 26.18
ajnoiÖxai ojfqalmou;" aujtwÖn, touÖ ejpistrevyai ajpo; skovtou"  eij" fwÖ" kai; thÖ" ejxousiva" touÖ SatanaÖ ejpi; to;n qeovn, touÖ labeiÖn aujtou;" ajvfesin aJmartiwÖn kai; klhÖron ejn toiÖ" hJgiasmevnoi" pivstei thÖ eij" ejmev.
Ac 26.19
JvOqen, basileuÖ jAgrivppa, oujk ejgenovmhn ajpeiqh;" thÖ  oujranivw ojptasiva,
Ac 26.20
ajlla; toiÖ" ejn DamaskwÖ prwÖtovn te kai; JIerosoluvmoi",  paÖsavn te th;n cwvran thÖ" jIoudaiva" kai; toiÖ" ejvqnesin ajphvggellon metanoeiÖn kai; ejpistrevfein ejpi; to;n qeovn, ajvxia thÖ" metanoiva" ejvrga pravssonta".
Vulgata:
Ac 26.9
et ego quidem existimaveram me adversus nomen Iesu Nazareni debere multa contraria agere
Ac 26.10
quod et feci Hierosolymis et multos sanctorum ego in carceribus inclusi a principibus sacerdotum potestate accepta et cum occiderentur detuli sententiam
Ac 26.11
et per omnes synagogas frequenter puniens eos conpellebam blasphemare et amplius insaniens in eos persequebar usque in exteras civitates
Ac 26.12
in quibus dum irem Damascum cum potestate et permissu principum sacerdotum
Ac 26.13
die media in via vidi rex de caelo supra splendorem solis circumfulsisse me lumen et eos qui mecum simul erant
Ac 26.14
omnesque nos cum decidissemus in terram audivi vocem loquentem mihi hebraica lingua Saule Saule quid me persequeris durum est tibi contra stimulum calcitrare
Ac 26.15
ego autem dixi quis es Domine Dominus autem dixit ego sum Iesus quem tu persequeris
Ac 26.16
sed exsurge et sta super pedes tuos ad hoc enim apparui tibi ut constituam te ministrum et testem eorum quae vidisti et eorum quibus apparebo tibi
Ac 26.17
eripiens te de populo et gentibus in quas nunc ego mitto te
Ac 26.18
aperire oculos eorum ut convertantur a tenebris ad lucem et de potestate Satanae ad Deum ut accipiant remissionem peccatorum et sortem inter sanctos per fidem quae est in me
Ac 26.19
unde rex Agrippa non fui incredulus caelestis visionis 
Ac 26.20
sed his qui sunt Damasci primum et Hierosolymis et in omnem regionem Iudaeae et gentibus adnuntiabam ut paenitentiam agerent et converterentur ad Deum digna paenitentiae opera facientes
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
ApCsel. 26,9
Én egykor elhatároztam magamban, hogy mindent meg kell tennem a názáreti Jézus neve ellen.
ApCsel. 26,10
Meg is tettem ezt Jeruzsálemben, és a főpapoktól kapott felhatalmazás alapján a szentek közül sokat börtönbe vetettem. Amikor pedig megölték őket, én is ellenük szavaztam.
ApCsel. 26,11
A zsinagógákban mindenfelé gyakran büntetéssel kényszerítettem őket káromlásra, sőt ellenük való féktelen őrjöngésemben egészen az idegen városokig üldöztem őket.
ApCsel. 26,12
Egyszer éppen ilyen ügyben utaztam a főpapok felhatalmazásával és megbízásával Damaszkusz felé.
ApCsel. 26,13
Déltájban az úton láttam, ó király, amint a mennyből a nap fényénél is ragyogóbb világosság sugároz körül engem és útitársaimat.
ApCsel. 26,14
Mikor pedig mindnyájan a földre estünk, egy hangot hallottam, amely így szólt hozzám héber nyelven: Saul, Saul, miért üldözöl engem? Nehéz neked az ösztöke ellen rugódoznod.
ApCsel. 26,15
Erre ezt kérdeztem: Ki vagy, Uram? Az Úr pedig így válaszolt: Én vagyok Jézus, akit te üldözöl.
ApCsel. 26,16
De kelj fel, és állj a lábadra, mert azért jelentem meg neked, hogy szolgámmá tegyelek, hogy tanúbizonyságot tegyél arról, amiket láttál, és arról, amit ezután fogok neked magamról kijelenteni.
ApCsel. 26,17
Megoltalmazlak e néptől és a pogányoktól, akikhez küldelek. [Jer 1,5-8;  Ézs 42,7. 16]
ApCsel. 26,18
Azért küldelek el, hogy nyisd meg a szemüket, hogy a sötétségből a világosságra, és a Sátán hatalmából az Istenhez térjenek; hogy az énbennem való hit által megkapják bűneik bocsánatát, és örökséget nyerjenek azok között, akik megszenteltettek. [5Móz 33,3-4]
ApCsel. 26,19
Ezért, Agrippa király, nem voltam engedetlen a mennyei látomás iránt, [Gal 1,16]
ApCsel. 26,20
hanem először Damaszkuszban és Jeruzsálemben, majd Júdea lakóinak és a pogányoknak hirdettem, hogy térjenek meg, forduljanak az Istenhez, és éljenek a megtéréshez méltóan.
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
^9 Én egykor elhatároztam magamban, hogy mindent meg kell tennem a názáreti Jézus neve ellen. ^10 Meg is tettem ezt Jeruzsálemben, és a főpapoktól kapott felhatalmazás alapján a szentek közül sokat börtönbe vetettem. Amikor pedig megölték őket, én is ellenük szavaztam. ^11 A zsinagógákban mindenfelé gyakran büntetéssel kényszerítettem őket káromlásra, sőt ellenük való féktelen őrjöngésemben egészen az idegen városokig üldöztem őket.       ^12 Egyszer éppen ilyen ügyben utaztam a főpapok felhatalmazásával és megbízásával Damaszkusz felé. ^13 Déltájban az úton láttam, ó király, amint a mennyből a nap fényénél is ragyogóbb világosság sugároz körül engem és útitársaimat. ^14 Mikor pedig mindnyájan a földre estünk, egy hangot hallottam, amely így szólt hozzám héber nyelven: Saul, Saul, miért üldözöl engem? Nehéz neked az ösztöke ellen rugódoznod. ^15 Erre ezt kérdeztem: Ki vagy, Uram? Az Úr pedig így válaszolt: Én vagyok Jézus, akit te üldözöl. ^16 De kelj fel, és állj a lábadra, mert azért jelentem meg neked, hogy szolgámmá tegyelek, hogy tanúbizonyságot tegyél arról, amiket láttál, és arról, amit ezután fogok neked magamról kijelenteni. ^17 Megoltalmazlak e néptől és a pogányoktól, akikhez küldelek. ^18 Azért küldelek el, hogy nyisd meg a szemüket, hogy a sötétségből a világosságra, és a Sátán hatalmából az Istenhez térjenek; hogy az énbennem való hit által megkapják bűneik bocsánatát, és örökséget nyerjenek azok között, akik megszenteltettek.       ^19 Ezért, Agrippa király, nem voltam engedetlen a mennyei látomás iránt, ^20 hanem először Damaszkuszban és Jeruzsálemben, majd Júdea lakóinak és a pogányoknak hirdettem, hogy térjenek meg, forduljanak az Istenhez, és éljenek a megtéréshez méltóan.
Károli (revideált):
Csel. 26,9
Én bizonyára elvégeztem vala magamban, hogy ama názáreti Jézus neve ellen sok ellenséges dolgot kell cselekednem.
Csel. 26,10
Mit meg is cselekedtem Jeruzsálemben: és a szentek közül én sokat börtönbe [Csel. 8,3. 9,1. 2. 22,4. 5. 19.  Gal. 1,13.] vettettem, a főpapoktól való felhatalmazást megnyervén. Sőt mikor megölettetének, [Csel. 8,1. 22,20.] szavazatommal hozzájárultam.
Csel. 26,11
És minden zsinagógában gyakorta büntetvén őket, káromlásra kényszerítettem; és felettébb dühösködvén ellenök, kergettem mind az idegen városokig is.
Csel. 26,12
E dologban épen útban lévén Damaskus [rész 9,1.  rész 22,1.] felé a főpapoktól vett felhatalmazással és engedelemmel,
Csel. 26,13
Délben látám az úton király, hogy mennyből a napnak fényességét meghaladó világosság sugárzott körül engem és azokat, kik velem együtt haladnak vala.
Csel. 26,14
Mikor pedig mi mindnyájan leestünk a földre, hallék szózatot, mely én hozzám szól és ezt mondja vala zsidó nyelven: Saul, Saul, mit kergetsz engem? Nehéz néked az ösztön ellen rúgódoznod.
Csel. 26,15
Én pedig mondék: Kicsoda vagy, Uram? És az monda: Én vagyok Jézus, a kit te kergetsz.
Csel. 26,16
De kelj fel, és állj lábaidra: mert azért jelentem meg néked, hogy téged szolgává és bizonysággá rendeljelek úgy azokban, a miket láttál, mint azokban, a mikre nézve meg fogok néked jelenni [Csel. 22,15. 17. 18.  2 Kor. 12,2-4.];
Csel. 26,17
Megszabadítván téged e néptől és a pogányoktól, kik közé most [Csel. 22,21.] küldelek,
Csel. 26,18
Hogy megnyissad szemeiket, hogy setétségből világosságra [2 Kor. 4,6.  Eféz. 5,8.  Kol. 1,12. 13.] és a Sátánnak hatalmából az Istenhez térjenek, hogy bűneiknek bocsánatát és a megszenteltettek között [Csel. 20,32.  Eféz. 1,18.] osztályrészt nyerjenek az én bennem való hit által.
Csel. 26,19
Azért, Agrippa király, nem levék engedetlen a mennyei látás iránt;
Csel. 26,20
Hanem először a Damaskusbelieknek és Jeruzsálembelieknek, [Csel. 9,20-22. 28. 29.] majd Júdeának egész tartományában és a pogányoknak hirdettem, hogy bánják meg bűneiket és térjenek meg az [Csel. 20,21.] Istenhez, a megtéréshez méltó [Mát. 3,8.  Luk. 3,8.] cselekedeteket cselekedvén.
Szent István Társulati Biblia:
ApCsel 26,9
Eleinte magam is úgy véltem, hogy a názáreti Jézus ellen minden úton-módon föl kell lépni.
ApCsel 26,10
Ezt meg is tettem Jeruzsálemben. A hívők közül sokakat börtönbe juttattam, erre maguktól a főpapoktól kaptam felhatalmazást. Szavazatommal hozzájárultam a halálos ítéletükhöz.
ApCsel 26,11
Zsinagógáról zsinagógára jártam, hogy megkínoztassam és káromlásra kényszerítsem őket. Fékevesztett dühömben még más országok városaiban is üldöztem őket.
ApCsel 26,12
Amikor egyszer ilyen szándékkal Damaszkuszba mentem a főpapok meghatalmazásával és engedélyével,
ApCsel 26,13
déltájban, király, napnál ragyogóbb világosságot láttam az úton, körülragyogott engem is, útitársaimat is.
ApCsel 26,14
Mindnyájan földre hullottunk, s ekkor egy hangot hallottam, amint héber nyelven megszólított: Saul, Saul, miért üldözöl? Hiába rugdalózol az ösztöke ellen!
ApCsel 26,15
Megkérdeztem: Ki vagy, Uram? - Jézus vagyok - felelte az Úr -, akit üldözöl.
ApCsel 26,16
De kelj fel, és állj talpra! Azért jelentem meg neked, hogy terjesztője és tanúja légy annak, amit láttál, és amit majd még ezután fogsz látni.
ApCsel 26,17
Megvédelek népedtől és a pogányoktól, akikhez majd küldelek,
ApCsel 26,18
hogy nyisd meg a szemüket, s visszatérjenek a sötétségből a világosságra, a sátán hatalmából az Istenhez, hogy a bennem való hit révén elnyerjék bűneik bocsánatát, és részt kapjanak a megszenteltek között.
ApCsel 26,19
Agrippa király, nem lehettem engedetlen a mennyei látomás iránt,
ApCsel 26,20
hirdettem először Damaszkuszban, majd Jeruzsálemben és egész Júdeában, aztán a pogányoknak, hogy tartsanak bűnbánatot és forduljanak az Istenhez igaz bűnbánatból fakadó tettek útján.
Káldi Biblia:
Csel 26,9
Én is azt véltem ugyan, hogy a názáreti Jézus neve ellen nekem sok ellenkező dolgot kell cselekednem;
Csel 26,10
a mint cselekedtem is Jerusalemben, mert én sokat zárattam tömlöczökbe a szentek közől a papifejedelmektől nyert hatalommal, és azok ellen, kik megölettek, szavazatomat adtam. [Apost.cs. 8,3.]
Csel 26,11
És minden zsinagógában gyakorta megbüntetvén őket, káromlani kényszerítém; * és fölöttébb dühösködvén ellenök, üldözém őket egész az idegen városokig.
Csel 26,12
E közben, midőn Damaskusba mentem fölhatalmazással és a papifejedelmek engedelméből, [Apost.cs. 9,2–15. 22,4–15.]
Csel 26,13
délben az úton látám, oh király! hogy mennyből a nap fényét meghaladó világosság vett körűl engem és azokat, kik velem együtt valának.
Csel 26,14
És midőn mi mindnyájan leestünk a földre, * nekem szóló szózatot hallék zsidó nyelven: Saul, Saul! miért üldözesz engem? Nehéz neked az ösztön ellen rugdalóznod.
Csel 26,15
Én pedig mondám: Ki vagy? Uram! Az Úr pedig mondá: * Én vagyok Jézus, kit te üldözesz.
Csel 26,16
De kelj föl és állj lábaidra, mert azért jelentem meg neked, hogy téged szolgámmá és bizonysággá rendeljelek azokról, miket láttál, és azokról, miket nyilatkoztatni fogok neked,
Csel 26,17
kiragadván téged ama nép és pogányok közől, kikhez én most téged küldelek, *
Csel 26,18
megnyitni szemeiket, hogy a sötétségből világosságra, a sátán hatalmából Istenhez térjenek; * hogy nyerjenek bűnbocsánatot és osztályrészt a szentek között ** ama hit által, mely bennem vagyon. [Izai. 35,5. Efez. 1,18.]
Csel 26,19
Azért, oh Agrippa király! nem voltam engedetlen a mennyei látomásnak;
Csel 26,20
hanem először azoknak, kik Damaskusban vannak és Jerusalemben és Judea minden tartományában, és a pogányoknak hirdetém, hogy tartsanak bűnbánatot és térjenek Istenhez, a bűnbánat méltó cselekedeteit gyakorolván.
Káldi Neovulgáta Biblia:
Csel 26,9
Korábban magam is azt tartottam, hogy nagy ellenségként kell eljárnom a Názáreti Jézus neve ellen,
Csel 26,10
s ezt meg is tettem Jeruzsálemben. A szentek közül sokat zárattam börtönökbe, miután a főpapoktól felhatalmazást nyertem. Amikor pedig megölték őket, a hozzájárulásomat adtam.
Csel 26,11
Zsinagógáról zsinagógára járva sok esetben megkínoztam őket, így akartam őket káromlásra kényszeríteni. S aztán, egyre jobban dühöngve ellenük, idegen városokban is üldöztem őket.
Csel 26,12
Amikor ilyen szándékkal a főpapok felhatalmazásával és engedélyével Damaszkuszba mentem,
Csel 26,13
útközben egyszer déltájban azt láttam, király, hogy az égből a nap fényénél ragyogóbb világosság ragyogott körül engem, s azokat, akik velem voltak.
Csel 26,14
Mindannyian leestünk a földre, s ekkor szózatot hallottam, amely héber nyelven így szólt hozzám: „Saul, Saul, miért üldözöl engem? Nehéz neked az ösztöke ellen rugdalóznod!”
Csel 26,15
Erre megkérdeztem: „Ki vagy te, Uram?” Az Úr ekkor így szólt: „Én vagyok Jézus, akit te üldözöl.
Csel 26,16
De kelj fel, és állj lábadra, mert azért jelentem meg neked, hogy szolgájává és tanújává tegyelek azoknak a dolgoknak, amiket láttál, és amelyek végett még meg fogok neked jelenni.
Csel 26,17
Ezért kimentelek téged a népből és a pogányok közül, akik közé most küldlek,
Csel 26,18
hogy megnyisd szemüket, s hogy a sötétségből a világosságra, és a sátán hatalmából Istenhez térjenek, s így elnyerjék a bűnök bocsánatát, és az örökrészt a szentek között a bennem való hit által.”
Csel 26,19
Mindezek következtében, Agrippa király, nem kételkedtem a mennyei látomásban.
Csel 26,20
Először a Damaszkuszban levőknek, aztán Jeruzsálemben és Júdea egész tartományában, végül a pogányoknak hirdettem, hogy tartsanak bűnbánatot, és térjenek Istenhez, végezzék a bűnbánat méltó cselekedeteit.
Aranyos Biblia:
Tsel. 26.9
En bizonyára elvégeztem vala magamban, hogy ama Názáretbéli Jésus neve ellen nékem sokat kellene tselekednem.
Tsel. 26.10
Mellyet megis miveltem Jérusálemben; és a’szentek közzül én sokakat a’tömlötzbe [Fell. 8:3.] rekesztettem, a’ Papi fejedelmektöl hatalmat vévén: és mikor megölettetnének a’szentek, nékemis akaratom vólt ahoz.
Tsel. 26.11
Es minden Sinagógákban gyakorta öket büntetvén, káromlásra kénszerítettem; és felettébb dühösködvén ö ellenek, kergettem öket mind az idegen városokig.
Tsel. 26.12
Ugyan-akkor, mikor [Fell. 9:3.] Damaskusba mennék a’Papi fejedelmeknek hatalmokkal és engedelmekböl.
Tsel. 26.13
Délben, Király! az úton látám, hogy a’ mennyei világosság, melly a’ Napnak fényességét meghaladja vala, környül vött engemet, és azokat a’ kik én velem egy úton járnak vala.
Tsel. 26.14
Mikor pedig mi mindnyájan leestünk vólna a’földre, hallék szózatot melly hozzám szól vala, és ezt mondja vala Sidó nyelven: Saul, Saul, mit kergetsz engemet? nehéz néked az ösztön ellen rugódoznod.
Tsel. 26.15
En pedig mondék: Ki vagy Uram? Es az monda: En vagyok a’ Jésus, kit te kergetsz.
Tsel. 26.16
De kelj-fel és állj lábaidra; mert azért jelentettem-meg magamat néked, hogy téged szolgává és bizonysággá tennélek mind azokban a’mellyeket láttál, mind azokban a’mellyekben megjelenem néked.
Tsel. 26.17
Megszabadítván tégedet e’néptöl, és a’ Pogányoktól kik közzé mostan tégedet küldelek.
Tsel. 26.18
Hogy megnyissad nékiek szemeiket, hogy megfordúljanak a’setétségböl a’világosságra, és a’ Sátánnak hatalmától az Istenhez, hogy bünnek botsánatját, és a’ megszenteltettek között részt vegyenek, az én bennem való hitnek általa.
Tsel. 26.19
Azért, Agrippa Király! nem vóltam engedetlen annak a’mennyei látásnak.
Tsel. 26.20
Hanem [Fell. 9. 13. ’s 14. R.] elöször a’Damaskusbélieknek, és a’Jérusálembélieknek, és a’ Júdeának egész tartományában, azután a’Pogányoknakis hirdettem, hogy büneiket megbánnák és megtérnének az Istenhez, és megtért emberekhez illendö tselekedeteket tselekednének. [Fell. 21:30.]
Luther Biblia:
Apg 26,9
[(9-20) Kap 9,1-29;  22,3-21] Zwar meinte auch ich selbst, ich müßte viel gegen den Namen Jesu von Nazareth tun.
Apg 26,10
Das habe ich in Jerusalem auch getan; dort brachte ich viele Heilige ins Gefängnis, wozu ich Vollmacht von den Hohenpriestern empfangen hatte. Und wenn sie getötet werden sollten, gab ich meine Stimme dazu.
Apg 26,11
Und in allen Synagogen zwang ich sie oft durch Strafen zur Lästerung, und ich wütete maßlos gegen sie, verfolgte sie auch bis in die fremden Städte.
Apg 26,12
Als ich nun nach Damaskus reiste mit Vollmacht und im Auftrag der Hohenpriester,
Apg 26,13
sah ich mitten am Tage, o König, auf dem Weg ein Licht vom Himmel, heller als der Glanz der Sonne, das mich und die mit mir reisten umleuchtete.
Apg 26,14
Als wir aber alle zu Boden stürzten, hörte ich eine Stimme zu mir reden, die sprach auf hebräisch: Saul, Saul, was verfolgst du mich? Es wird dir schwer sein, wider den Stachel zu löcken.
Apg 26,15
Ich aber sprach: Herr, wer bist du? Der Herr sprach: Ich bin Jesus, den du verfolgst;
Apg 26,16
steh nun auf und stell dich auf deine Füße. Denn dazu bin ich dir erschienen, um dich zu erwählen zum Diener und zum Zeugen für das, was du von mir gesehen hast und was ich dir noch zeigen will.
Apg 26,17
Und ich will dich erretten von deinem Volk und von den Heiden, zu denen ich dich sende,
Apg 26,18
um ihnen die Augen aufzutun, daß sie sich bekehren von der Finsternis zum Licht und von der Gewalt des Satans zu Gott. So werden sie Vergebung der Sünden empfangen und [Kap 20,32] das Erbteil samt denen, die geheiligt sind durch den Glauben an mich.
Apg 26,19
Daher, König Agrippa, war ich der himmlischen Erscheinung nicht ungehorsam, [Gal 1,16]
Apg 26,20
sondern verkündigte zuerst denen in Damaskus und in Jerusalem und im ganzen jüdischen Land und dann auch den Heiden, sie sollten Buße tun und sich zu Gott bekehren und rechtschaffene Werke der Buße tun.
King James:
Act. 26,9
I verily thought with myself, that I ought to do many things contrary to the name of Jesus of Nazareth.
Act. 26,10
Which thing I also did in Jerusalem: and many of the saints did I shut up in prison, having received authority from the chief priests; and when they were put to death, I gave my voice against them.
Act. 26,11
And I punished them oft in every synagogue, and compelled them to blaspheme; and being exceedingly mad against them, I persecuted them even unto strange cities.
Act. 26,12
Whereupon as I went to Damascus with authority and commission from the chief priests,
Act. 26,13
At midday, O king, I saw in the way a light from heaven, above the brightness of the sun, shining round about me and them which journeyed with me.
Act. 26,14
And when we were all fallen to the earth, I heard a voice speaking unto me, and saying in the Hebrew tongue, Saul, Saul, why persecutest thou me? it is hard for thee to kick against the pricks.
Act. 26,15
And I said, Who art thou, Lord? And he said, I am Jesus whom thou persecutest.
Act. 26,16
But rise, and stand upon thy feet: for I have appeared unto thee for this purpose, to make thee a minister and a witness both of these things which thou hast seen, and of those things in the which I will appear unto thee;
Act. 26,17
Delivering thee from the people, and from the Gentiles, unto whom now I send thee,
Act. 26,18
To open their eyes, and to turn them from darkness to light, and from the power of Satan unto God, that they may receive forgiveness of sins, and inheritance among them which are sanctified by faith that is in me.
Act. 26,19
Whereupon, O king Agrippa, I was not disobedient unto the heavenly vision:
Act. 26,20
But shewed first unto them of Damascus, and at Jerusalem, and throughout all the coasts of Judaea, and then to the Gentiles, that they should repent and turn to God, and do works meet for repentance.

Ac 26,9
"Pour moi donc, j'avais estimé devoir employer tous les moyens pour combattre le nom de Jésus le Nazôréen.
Ac 26,10
Et c'est ce que j'ai fait à Jérusalem; j'ai moi-męme jeté en prison un grand nombre de saints, ayant reçu ce pouvoir des grands prętres, et quand on les mettait à mort, j'apportais mon suffrage.
Ac 26,11
Souvent aussi, parcourant toutes les synagogues, je voulais, par mes sévices, les forcer à blasphémer et, dans l'excès de ma fureur contre eux, je les poursuivais jusque dans les villes étrangères.
Ac 26,12
"C'est ainsi que je me rendis à Damas avec pleins pouvoirs et mission des grands prętres.
Ac 26,13
En chemin, vers midi, je vis, ô roi, venant du ciel et plus éclatante que le soleil, une lumière qui resplendit autour de moi et de ceux qui m'accompagnaient.
Ac 26,14
Tous nous tombâmes à terre, et j'entendis une voix qui me disait en langue hébraďque: Saoul, Saoul, pourquoi me persécutes-tu? Il est dur pour toi de regimber contre l'aiguillon.
Ac 26,15
Je répondis: Qui es-tu, Seigneur? Le Seigneur dit: Je suis Jésus, que tu persécutes.
Ac 26,16
Mais relève-toi et tiens-toi debout. Car voici pourquoi je te suis apparu: pour t'établir serviteur et témoin de la vision dans laquelle tu viens de me voir et de celles oů je me montrerai encore à toi.
Ac 26,17
C'est pour cela que je te délivrerai du peuple et des nations paďennes, vers lesquelles je t'envoie, moi,
Ac 26,18
pour leur ouvrir les yeux, afin qu'elles reviennent des ténèbres à la lumière et de l'empire de Satan à Dieu, et qu'elles obtiennent, par la foi en moi, la rémission de leurs péchés et une part d'héritage avec les sanctifiés.
Ac 26,19
"Dès lors, roi Agrippa, je n'ai pas été rebelle à la vision céleste.
Ac 26,20
Bien au contraire, aux habitants de Damas d'abord, à Jérusalem et dans tout le pays de Judée, puis aux paďens, j'ai pręché qu'il fallait se repentir et revenir à Dieu en faisant des oeuvres qui conviennent au repentir.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/