Title: Kedves Zsinatolók
Subject: Csel 15,7-12. - Szakadásból a Lélek egységébe - Pünkösd 2.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. június 7. 13:27
Tárgy: Csel 15,7-12. - Szakadásból a Lélek egységébe - Pünkösd 2.

	Kedves Zsinatolók!

	Mielőtt még nagyobb szakadás támadna, inkább elküldöm, amit összegyűjtöttem előkészület címszó alatt, hátha még idejében érkezik a segítség… :‑)

Vázlatkísérlet:
Cím: Szakadásból a Lélek egységébe
Bábeli vita — szakadás
Sikerorientált misszió — zsákutca
Pünkösdi megoldás — Lélek egysége

Újabb szakadásveszély a tanítványok, a keresztyének között. Nem az első. Vannak ugyan, akik szeretik idealizálni az őskeresztyénség korát — ennek ellenére éppúgy nem tökéletes és hibátlan emberekből állt az ősgyülekezet, ahogyan a tanítványi sereg sem volt az már Jézus életében. (Vasárnap délután épp a 7 diakónus választásánál láttuk Felsőpetényben, hogyan keletkezett a Lukács feljegyzéseiben található első szakadásveszély.) Azonban e pünkösdi történet bizonyára azért került a Lélek ünnepének második napjára, mert az emberi széthúzás mégsem győzhetett a hívők körében, hanem a Lélek egységet teremtett: Péter maga is Szentlélek munkájára utal, amelyet a pogányok között megtapasztalhattak, és erre a Lélekre figyelve vonja le a következtetést. Nem volt nehéz, hisz nemcsak Pál és Barnabás tett bizonyságot a pogányok között tapasztalható hitről és Szentlélek jelenlétéről, hanem maga Péter is járt már a Kornéliusz házában; nem önként tette ezt, hanem háromszor is erélyesen rá kellett parancsolnia Istennek, hogy „Amit az Isten megtisztított, azt te ne mondd tisztátalannak.” (10,15.)
Ez a történet természetesen nekünk személy szerint is fontos — mert a mi pünkösdünk íratott le benne! Legalábbis a magunk pünkösdjének lehetősége: az, hogy Isten nemcsak a zsidóké, hanem Lelke által megpecsételten a pogányoké is. Emellett azt a felszabadító üzenetet is jelenti számunkra, hogy nem kell előbb zsidóvá lennünk ahhoz, hogy keresztyének lehessünk. Ez így első ránézésre érdektelennek tűnik bizonyára Számodra. Hála Istennek, hogy az is! Abban az értelemben, hogy épp azért lehet érdektelen, mert az apostoloknak megmutatta Szentlélek a helyes utat: elég a keresztség, nincs szükség körülmetélkedésre! Persze nem a fiúgyermekeken elvégzett műtétről van itt szó — hanem mindannak a megtartásáról, amit Isten megkövetel törvényében a zsidóktól; sőt, mindannak a megtartásáról, amit aztán a farizeusok építettek a törvény kertje köré védősövényként: mind a 613 parancsról és azok kegyes értelmezéséről!
Ha most nem látod ennek jelentőségét és felszabadító erejét, akkor az azért van, mert hálát adhatsz az Atyának, hogy nem kényszerített Rád is a törvény igáját! Nem valami apróságról van itt szó — a keresztyénség léte függött attól, Isten szerinti megoldást találnak‑e a problémára. Látszólag csak egy apróság, de Pál és Barnabás nem véletlenül szállt vitába a júdaista csoporttal, akik az antiókhiai pogánykeresztyén gyülekezetben és az onnan kiindult missziói pogányterületeken is a mózesi törvényekhez való feltétlen alkalmazkodást követelték. Két elhajlás között kellett megtalálni a helyes utat. Ha a pogányokat is kötelezték volna a körülmetélésre, valójában nem lett volna más a keresztyénségből, mint egy zsidó szekta, amely engedetlen a missziói parancsnak, amely megoltja a Lelket, amely végső soron megtagadja az Urat. Ha pedig a vita szakadáshoz vezet zsidók és pogányok között, a jeruzsálemiek kiátkozzák a pogánykeresztyénséget, és az leszakad az üdvtörténeti gyökerekről, miközben elvész a korabeli szellemi irányzatok kavalkádjában. (Ld.: Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata) Ne higgye hát senki, hogy apróságról van szó. Ha a jeruzsálemi zsinat nem találja meg a Lélek szava szerinti döntést, akkor mi most nem ülünk itt a templompadokban! Ha nincs pünkösd, és nincs jelen Szentlélek az egyházban, ha nem figyelnek a keresztyének Isten szavára, akkor elvész. Igaz ez ma is — és nagyon komolyan fenyeget a veszély! Hasonló gondot jelent ma a keresztyénség számára, mit is kezdjen az ún. ‘harmadik világ’ sorában támadt keresztyénekkel: őket is kötelezni kell, hogy az európai kultúrába integrálódjanak? Európaivá kell előbb lenni, hogy keresztyének lehessenek? A tét ugyanaz, mint Jeruzsálemben volt: kettészakad az egyház népe, és így mindkettő belesüpped a mocsárba, vagy végre megtalálják pünkösd Lelke által az egységet? (Ha enyhébben is, de tulajdonképpen a teológiai irányzatok kérdésében is hasonló a helyzet: vagy sikerül megtalálni a közös alapot, vagy a semmibe forgácsolja magát a keresztyénség.)
Péter nagyon jól tudta, mit is jelent mindez: „Most tehát miért kísértitek azzal Istent, hogy olyan igát tegyetek a tanítványok nyakába, amelyet sem atyáink, sem mi nem tudtunk elhordozni?” (10.) Ő bizony tudta jól, hogy a törvény igája milyen nehéz, végső soron egyenesen elhordozhatatlan. Hiszen ha lehetne törvény által megigazulni, nem lett volna szükség Megváltóra. Az üdvösséget ezért ezután már nem a törvény ablakán kikukucskálva kell szemlélnünk a távolból, hanem megnyílt a hit ajtaja, hogy kiléphessünk a törvény igájából, és beléphessünk Isten országába: „Ellenben abban hiszünk, hogy mi is az Úr Jézus kegyelme által üdvözülünk. Éppen úgy, mint ők.” (11.)

A kríziselmélet szerint a válságok arra valók, hogy új szakaszba vezessenek, elősegítsék az élet továbbhaladását a különböző korszakokon keresztül — az egyén és a közösség életében egyaránt. Most is így van: Csel első fele az ősgyülekezetről szól, most tartunk a váltásnál, amely után már a pogánygyülekezetek kerülnek előtérbe. Míg a döntésben egyértelműen Péter a szószóló, elsősorban a Júdeai zsidókeresztyén gyülekezetek nevében, addig nemcsak a döntés követő — és egyben alátámasztó — beszámoló erejéig, hanem tulajdonképpen most már a könyv végéig átkerül a fókusz Pálra, és a pogányok között végzett misszióra.

Mi történik az első, jeruzsálemi zsinaton? Péterre figyeltek, mint tekintélyre? Vagy Pál és Barnabás beszámolójára? Netán Jakabra, aki utánuk szólalt fel? Ha így lett volna, nem is volna helye ennek az igeszakasznak a mai napon. Pünkösdi attól lett e zsinati történet, hogy nem Péterre, nem Pálra, nem Jakabra, nem is érveik meggyőzőerejére, és egyáltalán nem emberekre figyeltek a gyülekezet vezetői, hanem Szentlélekre! Nemcsak ilyen nagyhorderejű kérdésekben tették ezt, hanem az aprókban is, mindenben.
Pünkösd azt jelenti, hogy odafigyelünk a lélekhangra. Hogy az egyház tagjai nem magukra utalva kell okoskodjanak és utat találjanak. Pünkösd azt jelenti, hogy amikor valamihez nekikészülődsz, amikor valamilyen döntést kell meghozz életedben, vagy amikor épp a gyülekezet áll válaszút előtt egy kérdésben, akkor arra figyelsz, hogy legyen füled Isten szavára, jelenlétének hangjára. Azaz: „Akinek van füle, hallja meg, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek!” (Jel 2,7.11.17.29., 3,6.13.22.)
Amíg ezt nem éled át magad is, addig pünkösd előtt élsz — hiába volt már ott Jeruzsálemben évezredekkel korábban az egyház szintjén pünkösd, személyesen csak akkor élsz pünkösd után, ha már magad is figyeltél, meghallottad és hallgattál a Lélek szavára, engedelmeskedtél neki. Az is lehet, hogy korábban megélted ezt — aztán valahogyan mára kikopott életedből, és most már ismét nem a Lélek szava irányítja életedet. Ekkor pedig pünkösd után élsz már. Az egyház, az igazi egyház, Isten egy, szent és Neki engedelmes népe azonban már nem él pünkösd előtt, és nem élhet pünkösd után: az egyház folyamatosan pünkösdben kell éljen, ha egyház akar maradni.

Érdekes, hogy Pál és Barnabás beszámolója előtt történik a döntés a pogányok felől. Úgy is mondhatnánk: először elvileg kell tisztázni a kérdést, és csak aztán lehet tekintettel lenni a konkrét kialakult helyzetre. Isten Országában nem érv ugyanis a szokásjog — nem a pogánymisszió tapasztalatai döntik el a kérdést, hanem Szentlélek tanúságtételére figyelnek, hogy Isten maga legyen döntőbíró a nehéz, vitát kiváltó kérdésben. Ezért születik meg előbb a döntés, és csak aztán jöhet a beszámoló. A tapasztalat előtt arra tekintenek, Isten maga miként mutatta meg magát. Ő pedig már Lelkét adta a pogányokra, mielőtt azok zsidóvá lehettek volna — így tanúskodott arról, hogy elég a hit, a keresztség, nincs szükség a körülmetélkedésre.

Ma is bizonyára meg lehet találni azt a ‘körülmetélkedési pontot’ a keresztyénség, egy-egy gyülekezet életében, ami hasonló fejtörést, vitát, vagy egyenesen szakadást okozhat. Ma már inkább múlttá válik, de tulajdonképpen a rendszerváltás utáni években pl. fontos kérdéssé vált, miként lehetne a gyülekezet tagjai azok, akik korábban nemcsak nem tartottak kapcsolatot az egyházzal, de egyenesen ellene voltak, ,talán konkrét tettekkel is üldözték a híveket. Péter felelete egyszerű: semmi más nem számít, csak az, hogy a megtérésben Isten megtisztította‑e szívüket hit által (9.) Ha ez megtörtént, akkor nem kell ürügyet keresni arra, hogy megleckéztessük azokat, akik csak most fordulnak Krisztus és népe felé. Ha ez nem történt meg, akkor viszont saját maga döntött arról, hogy nem akar meggyökerezni Megváltónk szeretetében. Könyörögjünk hát Szentlélekért, adjon mindannyiunk szívébe igaz megtérést és hitet.

Végképp el kell hessegetnünk azt a képzetet, hogy mai sikerorientáltságot olvassunk bele a történetbe. Manapság valóban — sajnos — sokak viselkedését meghatározza (az egyházban is) az a szempont, hogy arra tekintsünk, mi a népszerű az emberek körében. Eluralkodott pl. az a mentalitás, hogy erkölcsi kérdésekben azt tekintsük mércének, mi a többségi vélemény. Alig született meg az Alkotmánybíróság határozata az eutanázia kérdésében, és kijelentették, hogy ellentmond az Alkotmánynak, már este a TV-ben egy olyan alkotmánybíró, aki nem értett egyet a döntéssel, arról beszél, hogy akkor majd más, kerülő úton csempészik vissza az eutanáziát. Felháborító egy alkotmánybírótól! Sajnos azonban ilyen világban élünk. Ez az út azonban a halálba vezet…
Az eutanáziapártiak kiforgatott-csúsztatott érvei között szerepel az is, hogy a többség úgyis ezt akarja, ezért a jog sem állhat sokáig ellent, engednie kell a népakaratnak. Hivatkoznak a statisztikákra, közvélemény-kutatások eredményeire. Csakhogy — ha elsőre furcsa is, de — statisztika alapján mindent lehet igazolni, mindent be lehet bizonyítani. Jól ismerjük pl. a közvélemény-kutató cégek melléfogásait a választások alkalmával. Másrészt a kérdések megfogalmazásával már eleve manipulálni lehet az eredményt, és sajnos ezt ki is használják.
Mindemellett természetesen nem ez a számunkra lényeges érv e kérdésekben. Erkölcsi kérdésben nem a törvény, nem a közakarat dönt — még csak nem is az emberi lelkiismeret. Jól tudjuk, mekkora tévedéshez vezethet az, ha én határozom meg, mi a becsületes, tisztességes, erkölcsös magatartás. Isten népének azonban van egy sokkal hitelesebb forrása. Tőle tudjuk, tegnap is hallottuk, hogy erkölcsi kérdésekben „Istennek kell inkább engedelmeskednünk, mint az embereknek.” (5,29b.)
Mit mondjunk tehát minderre? Péter a misszió sikeressége érdekében tesz engedményeket a pogányoknak? Attól fél, hogy ha a körülmetélkedést is fel kell vállalniuk, akkor inkább keresztyének sem akarnak majd lenni? Úgy látja biztosabbnak a misszió sikerét, ha könnyebbé teszik a világ számára a keresztyén életet, és minél kisebbre szűkítik a követelményeket? Akkor lesz egyre több keresztyén az országban, ha nincsenek feltételek, nem kell szabályokhoz igazodni, nem kell hittételekhez ragaszkodni? Szó sincs róla! Sokan ugyan így képzelik el ma az egyház jövőjét: minél vonzóbbá tenni az emberek számára — azáltal is, hogy nem követelőzünk, hanem mindenkit elfogadunk úgy, ahogyan jön, senkit nem szólunk meg, hogy életformája, magatartása nem felel meg Krisztusnak, stb…
Péter azonban egészen mást tapasztalt meg. Éppen nem azt, hogy szükség van engedményekre, hogy minél többen csatlakozzanak. A fordítottját látta: tömegével tértek meg pogányok és lettek Krisztus követőivé: „A szíveket ismerő Isten pedig … nem tett semmi különbséget közöttünk és közöttük, mert hit által megtisztította szívüket.” (8a.9.) Azt tapasztalták meg az apostolok, hogy a pogányok örömmel vállalták a zsidó igát, mert megismerték a Megváltót — nem érdekelte őket, mennyi terhet jelent ez, hiszen jól tudták, hogy mindennél hatalmasabb ajándékban részesültek. Ennek bizonyítéka pedig az volt, hogy „A szíveket ismerő Isten pedig bizonyságot tett mellettük, amikor éppen úgy megadta nekik is a Szentlelket, mint ahogyan nekünk” (8.)
Tehát éppen fordított a történet, mint amiket manapság tapasztalunk: nem a közakaratnak enged Péter — sőt, nem is volt ilyen közakarat: nem tudunk arról, hogy a pogányok valami módon követelték volna, hogy egyetlen lépésben lehessenek keresztyénné, hanem vállalták a bonyolult módot; tulajdonképpen a zsidókeresztyének körében támadt vita arról, milyen feltételekkel fogadják be a pogányokat. Péter pedig sem egyik, sem másik párt véleményével nem törődik, hanem a pünkösdi Lélek van továbbra is jelen. Így világít rá arra, hogy ha a pogányok közt tapasztaltak azt mutatják, hogy Isten megtisztította szívüket, Isten nekik is odaajándékozta különbségtétel nélkül Lelkét, ők is hitre jutottak, akkor mi, emberek már nem szabhatunk további feltételeket a megtérésükhöz.
Elég tehát ennyi feltétel ahhoz, hogy keresztyénné légy: „Ellenben abban hiszünk, hogy mi is az Úr Jézus kegyelme által üdvözülünk. Éppen úgy, mint ők.” (11.) Nincs szükség többé kegyes zsonglőrmutatványokra, amelyekkel megpróbálod kierőszakolni Isten jóindulatát. Nincs szükség se a törvény elhordozhatatlan igájának erőművészeire, sem a keresztyén jó cselekedetek garmadájára. Nem a külsőségek, nem a tetteid, hanem szíved belseje számít most már, ahogyan a filippi börtönőrnek is szólt az isteni biztatás Pál ajkáról: „Higgy az Úr Jézusban, és üdvözülsz mind te, mind a te házad népe!” (16,31.)
Ezt az utat, ezt a szemléletet, ezt az ismeretet, ezt az életformát ajánlja fel ma nekünk is Isten: Szentlélek világosságban, vezetése alatt élhetünk csak igaz keresztyén életet. Ha Isten népéhez akarsz tartozni, akkor azt nem elsősorban a formákban kell keresned, hanem abban, hogy engedelmeskedsz‑e Szentlélek szavának, hittel fogadod‑e a Krisztusról szóló apostoli igehirdetést. Ha így teszel, meglátod, Isten Neked is megadja Szentlelkét, és lesz pünkösdöd!

Érdemes talán odafigyelni arra is, hogy milyen grémium dönt az ügyben. Látszólag ellentmondás van kommentárok között — van, ahol azt hangsúlyozzák, hogy nem az egész gyülekezet, hanem az apostolok és vének tanácskoznak csak, van, ahol pedig azt, hogy az egész gyülekezet részt vett a döntésben. Azonban ezt különböző igehelyeknél teszik! Ez a megoldás. Az elején, míg megszületik a döntés, nem a teljes gyülekezet tanácskozik, hanem a vezetők. A döntés után ‘vonják be’ a gyülekezetet — tulajdonképpen csak egyetértési joga van! —, és hoznak közös határozatot a döntés fényében (22.) A gyülekezet tehát már nem vitatkozik, hanem meghallgatja a presbitereket (vének!), és felismerik az érvek, beszámolók alapján, hogy valóban Szentlélek munkálkodik, és így írnak levelet — ne az egész gyülekezet, hanem — a vezetők: „Mert a Szentlélek jónak látta, és vele együtt mi is úgy láttuk jónak” (28.)

Péter beszéde úgy tűnhet, csak gyakorlati következtetés: látja Isten tettét a pogányok között, Szentlélekre figyelve levonja a konklúziót. Jakab beszéde azonban arra is rámutat, hogy mindez nem rajongás, hanem az Írásokkal összhangban levő eredmény. Szentlélek és Ige nem válik külön…

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„ApCsel 15,6-12.
A kérdés nagy vitát váltott ki, az apostolok és a preszbiterek összegyűlnek a kérdés megvitatására. Péter elmondta beszédét, hivatkozott eljárására és ez döntötte el a vitát. Csak ezután számoltak be Pál és Barnabás a pogányok közt végzett térítéseikről. Péter felszólalása mutatja, hogy az egyház vezetőjének tartja magát és hangoztatja, hogy nem szabad olyan törvényekkel megkötni a pogányokat, amelyeket még a zsidók is nehezen tudtak megtartani.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Csel 15,6
Az Úr parancsa szerint, minden oly kérdést, melyet az atyafiak egymás közt el nem intézhetnek, az anyaszentegyház elé kell terjeszteni (Máté 18,16–18.), ezt illetvén a döntő határozat (18. v.), s az anyaszentegyház Jézus segélyénél fogva (Máté 18,19. 28,20.) hibázhatlan lévén, az antiokiai keresztények is azon vitatárgyat, vajjon Mózes szertartási törvénye továbbá is kötelező-e a keresztényekre nézve, előterjeszték az anyaszentegyháznak, melynek középpontja akkor Jerusalemben volt; ennélfogva az apostolok és a többi vének (püspökök és papok, lásd Apost.cs. 14. r. 19-ik jegyz.) tanácskozásra gyültek össze, s az első egyházi zsinatot tarták. De vajjon e kérdés nem volt-e már az által eldöntve, hogy Isten Kornéliust és más pogányokat oly dicsőségesen befogadott (Apost.cs. 10,44. 11,23.)? Igen is el volt döntve. De vajmi nehéz a balhiedelemben tévelygő embereket jobb meggyőződésre bírni! A legerősebb okok mellett is találnak kifogásokat. Sőt az anyaszentegyház birói itéletére is hivatkoznak; de ha ez nyilatkozik is, akkor sem nyugszanak meg. Igy a fönebbi vitatárgy is csalhatlan módon lőn megoldva, de mégsem szűntettetett meg; mert a zsidókból lett keresztények közől sokan aztán is csak oly keményen vitatták, mint előbb, Mózes szertartási törvényének kötelező erejét, úgy, hogy Pál majd minden levelében kénytelen volt harczolni ellenök (lásd a bevezetést a levelekhez). S mind így tesznek a tévtanítók!
Csel 15,7
A tanácskozás folyama e zsinatban következő volt: Először megvizsgálták a tárgyat minden részről, az okokat és ellenvetéseket; s ennek így kellett történni, mert Jézusnak és az ő Szentlelkének segélye az ész használatát nem zárja ki. Azután szavaztak fejenkint, először ugyan az egyház főnöke (7. v.), azután a többiek (12. 13.), vagy pedig ahhoz csatlakoztak (22. v.). Végre határozatot hoztak, s kimondották azt a Szentlélek nevében, mint csalhatatlan igazságot (28. 29. v.). E szerint tartattak utóbb valamennyi egyetemes zsinatok.
Csel 15,8
hogy körűlmetélés nélkül is méltók belépni az anyaszentegyházba.
Csel 15,9
Ő nekik, mivel őszinte, kész szivűek valának, úgy mint nekünk, megadá a Jézusban való igaz hit ajándékát, s ezzel a megtisztúlást minden bűntől. Hogy Isten előtt zsidó, pogány mind egyenlő, ezt bővebben fejtegeti sz. Pál Rom. 2,10. s követk.
Csel 15,10
Miért kivántok Istentől még nagyobb bizonyítványokat a mózesi törvény kötelezettségének megszűntéről?
Csel 15,10
azaz: alig viselhettünk el (Máté 23,4.); mert Isten nem parancsol semmi lehetetlent. Sokan elviselhették a törvény igáját is (Luk. 1,6.4. Kir. IV. 23,25.).
Csel 15,11
a váltság munkája által.
Csel 15,11
a pogányok, a szertartási törvény elfogadása nélkül. Mások az atyákat, a zsidókat értik. Vesd össze ehhez: Ján. 1. r. 27-ik jegyz.”

(Jubileumi kommentár):
„Csel. 15,1–35. A jeruzsálemi apostoli gyűlés.
A jeruzsálemi apostoli gyűlésről szóló bizonyságtétel, a 15. rész a könyv szíve. Lukács második könyvének közepén arról az eseményről tudósít, amit ‘apostoli zsinat’ néven említ a szakirodalom. Az apostolok, a vének a gyülekezettel együtt vannak. Az ősegyház életének az egyetemes egyház további életére nézve döntő, rendkívül fontos kérdése tisztázódik itt. A kérdés így fogalmazható meg: egyedül Jézus Krisztus váltságmunkája‑e a keresztyén élet alapja, vagy Krisztus váltsága mellett szükség van még az ószövetségi törvény megtartására is? A 15. rész eseménye azonos azzal amiről Pál a Gal 2-ben ír. A lényegi azonosság mellett azonban jelentős eltéréseket találunk a két elbeszélés között. Az eltérések azzal magyarázhatók, hogy:
1. Pál a Gal 2-ben egy sajátos vita keretén belül említi meg ezt az eseménysorozatot és így nem tér ki minden mozzanatára; 2. Lukács nem modern értelemben vett történetíró, történetírása bizonyságtétel, forrásait szabadon használja — a lényeg kiemelésének megfelelően — az apróbb mozzanatok alapján: hosszabb folyamat után szintézist ad. Krisztus által a törvény korszaka lezárult. Zsidó és pogány egyaránt Isten gyermekeinek dicsőséges szabadságára jut. A pogánykeresztyének számára azt a minimális törvénytartási kötelezettséget határozta el a zsinat, aminek megtartása biztosítja a pogány- és zsidókeresztyének asztalközösségét. A népek fiaiból és Izráel fiaiból lévő vegyes gyülekezetek közös étkezése, úrvacsorai közössége és szeretet-vendégsége ily módon lehetséges. A zsidókeresztyének és a pogánykeresztyének közeledését és közösségét segítette elő az apostoli gyűlés határozata. Az egyház missziói centrumaként Jeruzsálem mellé kerül Antiókhia is. A missziói munka súlypontja egyre inkább áttevődik a pogány vidékekre, és a munka további szakaszának vezető egyénisége Pál. Az egyház egységét sikerült megőrizni a Szentlélek vezetésére figyelő testületnek. A zsidókeresztyének vezetői odafigyeltek azokra az eseményekre, amelyek a népek fiai körében történtek; a népek fiainak a képviselői vállalták, hogy azt a minimumot, amit a zsinat határozata megállapított, megtartják. Lukács ez esetben nyilván az antiókhiai tradícióból merített, amely nemcsak a gyülekezet alapítására vonatkozó részleteket örökítette meg (ApCsel 11:19–26.27–30; 12:25), hanem a gyülekezet életével összefüggésben lévő egyéb adatokat is (ApCsel 15:1–4), és a népek fiai között elkezdődött misszióról szóló adatokat (ApCsel 10:1–11:18; 15:5–12a.13–33). A zsinati határozat alapján nyilvánvaló a kontinuitás a jeruzsálemi gyülekezet és a pogány-misszió között. A körülmetélkedés nélküli keresztyénség kapuját Péter nyitotta meg Jézus kijelentése alapján (ApCsel 10:15k.). Itt végül egyetértés született a kétféle típusú missziói munkások között. Nem egymástól függetlenül és nem egymás ellenére munkálkodtak tovább, hanem a közösen vállalt koncepció alapján.
1–5. A gyűlés előzménye.
Júdeai testvérek tanítása Antiókhiában. Júdea nem csupán földrajzi helymeghatározás, hanem gondolkodásmód jelölése is. Olyan testvérekről van szó, akik múltjuk örökségét általános és kötelező érvényű törvénnyé akarták tenni a pogánykeresztyénség között is. Nem véletlen és alkalomszerű látogatásról van itt szó, hanem tudatos és tervszerű júdaizáló tevékenységről (az edidasken imperf. tartós cselekvést jelöl). Nyugtalanság, zavar és vita támadt tanításuk miatt (1Tim 6:4; 2Tim 2:23; Tit 3:9). A személyek megnevezését mellőzi Lukács. Annyi nyilvánvaló, hogy nem hivatalos delegációról van szó. A júdaista testvérek olyan álláspontot képviselnek, amelyen már túllépett az idő, mert elérkezet Krisztus. A Krisztus előtti kor szövetségjegyét akarják érvényessé tenni az új szövetségkötés után, a mózesi törvényt a Krisztus utáni korban. Az a dolog, amit képviselnek, ellenkezik Péter missziói gyakorlatával. Sőt Pál és Barnabás missziói munkájával is. Pál és Barnabás a Krisztusban való szabadságot hirdette a törvényeskedőkkel szemben. Mivel Pál és Barnabás vitája a júdeából érkező testvérekkel nem volt célravezető, a gyülekezet — valószínűleg az egész gyülekezetről van szó — úgy döntött, hogy egy delegációt küld Jeruzsálembe az apostolokhoz és a vénekhez a kérdés tisztázása (ApCsel 10:1–11:18). A nagy jelentőségű tárgyalásra néhány testvérrel együtt ment fel Pál Jeruzsálembe, valószínűleg Titusz is velük volt (Gal 2:1.3). Útjuk Főnicián és Samárián át vezetett. Bár ezeken a részeken eddig még csak zsidókból lett keresztyének voltak, a pogányok megtéréséről szóló hírt örömmel fogadták. Eszerint a zavarkeltő jódeaiak csak egy elenyésző kisebbség nézetét terjesztették. Az ünnepélyes kiküldést ünnepélyes fogadtatás követi. Az apostolok és a vének két kategória. Az apostolok szakértőknek számítanak az egész egyházat érintő kérdésekben. A jeruzsálemi ősgyülekezet vezetése viszont az apostolok kezéből — részben megnövekedett munkájuk miatt, másrészt mert elmentek Jeruzsálemből — átkerült a vének kezébe (ld. ApCsel 12). Nyilván arról van szó, hogy ez a testület állandóan Jeruzsálemben tartózkodik, míg az apostolok csak alkalmanként. A gyülekezet tekintélyes tagjai vannak jelen. A missziói eredményekről szólnak Antiókhia küldöttei. Isten a pogányok közt végzett munka gazdája. Ő munkálkodott hatalmasan általuk. A farizeusok közül való hívők azonban ragaszkodnak a körülmetélkedéshez, az ideig valót örökérvényűvé, a korszakhoz kötöttek korszakfölöttivé akarják tenni. A farizeusok köréből való hívők nem veszik tudomásul, hogy a gyertya fényére nincs szükség, ha már süt a Nap.
6–21. Tárgyalás és határozat.
Az apostolok és a vének jelenlétében folyik a tanácskozás, vagyis az apostolok és a jeruzsálemi gyülekezet helyi vezetői egyaránt fontosnak tartják azt a dolgot (logos = dabar), amellyel Pál és Barnabás az antiókhiai gyülekezet követeként Jeruzsálembe érkezett. Figyelemre méltó viszont, hogy Lukács nem azt mondja, hogy összegyűlt az egész gyülekezet, hanem arról tájékoztat, hogy azok voltak együtt, akik a kérdést illetően szakértőnek számítottak, akik illetékesek voltak arra, hogy tárgyszerű, szakszerű döntést hozzanak a dologban, vagyis a gyülekezet hivatalos tanítói és vezetői. Még a kérdésben jártas, megfelelő felkészültséggel rendelkező emberek között sem jön létre azonnal egyetértés. Vita, mégpedig éles vita támadt közöttük. Péter és Jakab bölcs vezetésére és alázatára vall, hogy van elég türelmük és szeretetük azok iránt, akik hozzá akarnak szólni az ügyhöz. A maga meggyőződése mindenkinek fontos és a párbeszéd az útja annak, hogy a téves nézetből helyes nézet legyen; aki másképpen lát, annak a látása megváltozzék. A türelem és szeretet légkörében válik nyilvánvalóvá az ellentét. Amikor már minden szakértőnek számító szóhoz jutott, akkor áll fel Péter. A vita anyagából Lukács voltaképpen csak azt közli, ami végül a megoldáshoz vezetett: Péter javaslatát. Isten kijelentése és ennek alapján saját tapasztalatának ismertetésével szól a kérdéshez. Hozzászólása nagy jelentőségű, mert ő a jeruzsálemi gyülekezet egyik tekintélyes vezetője. A zsidókeresztyén gyülekezet apostola mondja ki a döntő szót a pogánymisszió kérdésében. Isten a pogányoknak ugyanúgy adta a vele való közösség lehetőségét, mint Izráelnek. A törvény alkalmazása nélkül belső tisztaságot teremt a pogányokban. Mondataiban a hellénistal pogánykeresztyéneknek a törvényről való értékítélete, a kor szemlélete jut szóhoz. Isten kijelentése saját élettapasztalatává lett, így még inkább tisztázódott benne a népek felé irányuló misszió kérdése. Isten népének állásfoglalása akkor helyes, ha Isten tetteihez igazodik, nem ragaszkodik a maga elveihez; azokhoz sem, amelyek előző nemzedékek életében érvényesek voltak. Az az új korszak, amely a Szentlélek eljövetelével kezdődött meg, egymás mellé állította Izráelt és a népeket, tekintet nélkül arra, hogy életük előzménye más. Mindkettő számára megnyitotta az üdvösség kapuját. Kegyelme feltétlen és nem személyválogató. A megtartatás útja nem Izráel törvényén át, hanem Krisztusban való hit által nyílik meg a népek számára. Tényekről szól, amelyek Isten indíttatására jöttek létre. Nem hatalmi szóval némítja el az ellenfelet, hanem a meggyőzés fegyverével. A tettek, Isten tettei mindig megelőzik az ember elveit. Rá kell figyelni, hogy aki erre figyelmeztet, felkészít, vezet. Péter nem rejtette el a neki adott világosságot, idejében elmondta a szükséges eligazító szót. A beszéd következő részlete népe fiait eszmélteti arra, hogy veszedelmes dolgot művelnek, ha a pogányokból lett keresztyénekre a törvény igáját akarják rátenni. A törvény igája atyáik számára is elhordozhatatlan tehernek bizonyult, mert a bűn által megromlott ember képtelen annak hordozására. A törvény jó, de az emberi szív romlott: az ember erőtlen a bűn miatt. Krisztus vette magára a törvény igáját, azt elhordozva az ember bűne miatti adósságát élete feláldozásával fizette ki. Az ember számára az ő igáját ajándékozza, ami azt jelenti, hogy az ő érdeméért Isten feltétel nélküli szeretetét, amellyel Atyaként magához öleli a bűn miatt tőle elidegenedett embert, és a továbbiakban a bűnbánat, bűnbocsánat, vagyis a kegyelem rendjét teszi a bűn rendezési módjává. Krisztus által Isten döntő fordulatot hozott az emberiség történetébe. Ezért nem azzal kell foglalkozni, hogy mi volt a múltban, az atyák idején az érvényes rend, hanem azzal, hogy mit ajándékozott az Úr a jelenben és mi a jövő útja. Az Úr Jézus kegyelme által hiszünk, hogy üdvözülünk, megszabadulunk, megtartatunk mi is — vagyis a zsidó származásúak — és ők is —, vagyis a népek fiai közül való keresztyének. Krisztus keresztje mellett nincs szükség mankóra. Az üdvösség útja a feltétel nélküli kegyelem elfogadása feltétel nélküli bizalommal, amelyet Krisztus nyitott ki minden ember előtt. Az ellenfél, a tradícióhoz ragaszkodó réteg Istentől ihletett szóval nevelhető, látóköre szélesíthető. A gyűlésen Isten Szentlelke van jelen. A Lélek által megszólaló tanítás nyomán véget ér a vita. Ahol Isten igazsága nyilvánvalóvá, akarata ismeretté válik, ott a vita befejeződik. — Péter javaslata után Barnabást és Pált hallgatták meg. Pál és Barnabás ugyanis az előzőek során nyilván nem ültek csendben. A vita hevessége miatt nem lett világossá mindenki előtt az a munka, amit végeztek és azok a csodák, amelyek általuk történtek. Tények szólnak arról, hogy Isten eltörölte népe és népek között lévő válaszfalat, közli a népek között munkálkodó szolgáin át megtartó erejét (13–14. r.). Isten csodákkal is szentesítette Pálék küldetését, a népek körében végzett missziót. A csodák — ezek a tapasztalatok, amelyekben Isten akarata lett láthatóvá — megerősítik Péter tanítását. Isten tényekkel alakítja népe ‘elveit’. Ezután szól Jakab, aki Péter beszédéhez kapcsolódik. A Symeón a Simon arámosabb formája; csak itt és 2Pt 1:1-ben fordul elő. Az Úr testvére arámul beszélt. Ószövetségi idézetekkel erősíti meg Péter beszédét. Az írásidézet a LXX‑t követi, de egészen szabadon. Keveredik benne Ám 9:11k.; Jer 12:15 és Ézs 45:21; vö. Lk 1:68.78. Az Írás által világítja meg, hogy ami köztünk történik, azt Isten előre megmondta, ezzel tanácsvégzésének határozata valósul meg. A népek is benne vannak Isten ‘restaurációs’ tervében. Jakab ugyanolyan erőteljesen hirdeti a törvénytől való szabadságot mint Péter. Beszéde megerősíti a pogányok elhívását az Írás szava által, azután gyakorlati javaslatát terjeszti elő a jelenlegi konfliktus megoldására nézve. A próféták által Isten Lelke hirdettette azt a jövőt, mikor Isten a pogányokat a zsidókkal együtt ugyanarra a méltóságra emeli, vagyis az ő nevéről nevezteti. Eszerint mindkét nép számára lehetővé teszi, hogy az ő tulajdona legyenek, hozzá tartozzanak. Isten a leomlott falakat újjáépíti, sőt továbblép, és megkeresi azokat is, akik nem tartoztak Isten ószövetséges népéhez. Isten tervében kezdettől fogva ott volt a népek megmentése. A négyes intelem, amely — ha a szövegvariánsokra is tekintettel vagyunk — háromra egyszerűsödik, lényegét tekintve csak egy: a bálványimádást és kísérő jelenségeit tiltja meg a gyülekezetnek. Ugyanis a bálványimádást a kultikus paráznaság és a bálványáldozati hús evése követte. Óv attól, hogy bármilyen formájában is idegen szellem hatása alá kerüljön a gyülekezet (3Móz 17:7–14; 1Móz 9:4). A pogány életformát is megszünteti az ember életét újjáteremtő erő, Isten kegyelme. Jakab arra utal, hogy a zsinagóga népe iránt türelemre van szükség ahhoz, hogy a régi gyakorlatot elhagyják. Az egyház kétféle tradícióból jövő tagjai között biztosítani kell az egyetértést. Az egység érdekében biztosítani kell azt a türelmi időt, amíg a zsinagóga népe jobban megismeri és él a Krisztusban adott szabadsággal. A különböző tradícióból származó hívőknek szükség vagy egy a Krisztusban adott lehetőségek közti kompromisszumkészségre ahhoz, hogy egymással békességben éljenek.
22–35. A határozat ismertetése.
Az edoxe nem privát döntés (mint Lk 1:3-ban), hanem nyilvános határozathozatal, amelyben az egyházi vezetőkkel együtt a gyülekezet is részt vett. Az apostolok és vének mellett jelen van a gyülekezet. Az apostolok és vének nem akarják kizárni a gyülekezetet a döntés lehetőségéből és felelősségéből. Az egyházkormányzás felelős őrei az Írás alapján úgy világítják meg a vitás kérdést, hogy a helyes döntéssel egyetért a gyülekezet. A hivatalos határozatot gyülekezeti tagok bizonyságtétele közvetíti és erősíti meg. Júdás és Szilász a vezetők köréhez tartozott. Júdás, akit Barsabbásnak hívtak, Szabász fia. Vezető szerepe volt a jeruzsálemi gyülekezetben. Életét is kész volt kockára tenni az Úrért. A jeruzsálemi apostoli gyűlés kedvező határozatát a zsinat megbízásából Pál Barnabás mellett Szilásszal együtt hirdetik ki a pogánykeresztyén gyülekezetekben. Antiókhiában élőszóval is bátorították és erősítették a testvéreket. Küldetése teljesítése után visszament Jeruzsálembe (ApCsel 15:30–34). Szilász a jeruzsálemi gyülekezet vezető köréhez tartozik, annak tekintélyes tagja, római állampolgár (ApCsel 16:37kk.). Olyan keresztyén a prófétai és tanítói karizmával megáldva, aki meggyőződéséért életét is kockára teszi. A jeruzsálemi apostoli zsinat képviseletében Júdással együtt Pál és Barnabás mellett bátorítja és erősíti Antilókhiában a testvéreket. Mikor Júdás egy idő után visszatér Jeruzsálembe, ő nem tartott vele (ApCsel 15:22–34): továbbra is Antiókhiában maradt. Pál maga mellé veszi, és a 2. missziói útjára együtt indultak el (ApCsel 15:40). A 2. missziói út után nincs Pál mellett, de nincs Jeruzsálemben vagy Antiókhiában sem. Valószínűleg önállóan munkálkodott. Később Péter titkára (1Pt 5:12). Életének egyes részleteiről nincsenek adataink. Csendes, hűséges munkás, ott dolgozik, ahol szükség van rá. Pál a 2Kor 1:19-ben és az 1Thessz 1:1-ben is említi. Júdás és Szilász maguk is próféták voltak, vagyis lelki ajándékot kaptak arra — Pálékhoz hasonlóan —, hogy Isten akaratát, kijelentését a jelen szituációra nézve hitelesen hirdessék: vigasztaljanak, intsenek, eligazítsák a vitás kérdésben a gyülekezeteket. Júdás és Szilász értette Isten titkait és helyesen is magyarázta azokat. Az apostoli gyűlés határozatát a Pálék mellé állított tekintélyes, hiteles személye kiküldése erősíti meg. A jeruzsálemi apostoli gyűlés nemcsak határozatával, hanem elhívott, jó munkások kiküldésével is elismeri és magáénak vállalja a népek között folyó ‘pogány’ missziót. A levél kezdete és befejezése alkalmazkodik a címzettekhez: eredeti pogány levélkezdet, Jak 1:1-ben fordul elő így a chairein köszöntés. Ez az egyetlen gyülekezeti körlevél az apostoli korból. Bizonysága annak, hogy a különböző vidékeken élő és különböző nemzetiségű gyülekezetek között az egység megmaradt. Bizonysága annak, hogy Krisztus által a régi korszak lezárult, új kezdődött el. Idejétmúlt a törvény, de nem járható a bálványimádás útja sem. Az új típusú istenfélő életforma hivatalosan is kezdetét veszi. Amit Isten a gyakorlatban már több helyen megvalósított, azt törvényes határozattá emeli a jeruzsálemi apostoli gyűlés. Az egyház egységét veszélyeztető erőket sikerült legyőzni. A prófétai személyiségek jelenléte, beszélgetése erősíti a gyülekezetet. A gyülekezet megtartása és gondozása nem kisebb áldozatot igényel mint életre keltése. Lelkiismeretes pásztorok fáradozásának eredménye a zavart támasztó tanítás tisztázása, a gyülekezet békessége. A különböző nézetekből egy lehet, ha az ellenfelek készek egymással igazságot, és egységet keresve vitázni, beszélgetni, tárgyalni. Pálék fáradsága nem volt hiábavaló. Olyan szinten foglalkoztak a gyülekezet egységét, tanításuk tisztaságát fenyegető tanítással, hogy abból nemcsak saját munkaterületükön lévő gyülekezeteik békessége született meg, hanem egységük is.”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
„2. A JERUZSÁLEMI ZSINAT (15,1-35)
Pál térítő útja nagy eredményeinek nem sokáig örvendezhetett az antiókhiai gyülekezet. Megjelentek a jeruzsálemi bajkeverők, ‘akik így tanítják vala az atyafiakat : Ha körül nem metélkedtek a Mózes rendtartása szerint, nem üdvözülhettek!’ Emiatt lett Pálnak és Barnabásnak ‘nagy háborúsága és vetekedése’. Ezt a kérdést meg kell oldani, mert benne kétfelől is halálos veszedelem fenyegeti a fiatal keresztyénséget. Hogy áll ez a dolog?
Antiókhiában egy viruló gyülekezet él, melynek többsége pogányból lett keresztyén, tehát nem tartja a Törvényt; nincs körülmetélve; nem tagja a zsidó kultuszközösségnek; nem törődik a kultikus és rituális rendszabályokkal. A Szent Lélek hatalmasan munkálkodik közöttük. Legújabban is egy nagy missziói munka indult ki közölök, s ez Kis-Ázsia sok jelentős városában majdnem tiszta pogányokból buzgó keresztyén gyülekezeteket szervezett. Ezzel a keresztyénség leválni készül a judaista anyatalajról és világmozgalomnak indul. De vajon nem szakad‑e le ezzel az Ótestámentum, az üdvtörténet talajáról? Nem szűnik‑e meg lelki Izráel, igazi Izráel lenni? Nem tékozolja‑e el az ígéreteket, amelyek tétettek? Itt a legnagyobb örökségről van szó, hogy veszi át, ha elszakad? Mit mond hozzá az Úr, aki Dávid gyökere és ága, aki a Törvényt nem eltörölte, hanem betöltötte? Az apostolok eleinte nem látták a kérdés gyakorlati jelentőségét. Péter megkeresztelte Kornéliust, evett a házánál, Barnabás Antiókhiában a pogánykeresztyén gyülekezeti alakulatot örvendezve elfogadta, Pál meg éppen apostoli elhivatást érzett az ő javukra. De zsidó ember mégsem élhet együtt pogánnyal. Kínos az agapéjuk, kerülik egymás házát, nem házasodnak össze. Az a Krisztus, aki pogányokhoz jött, nem az ő Krisztusuk is. S mivel a zsidó diaspóra egy élő szövedék, ez a nyugtalanság mind Jeruzsálembe törekszik és ott gyűl fel. Jeruzsálemben a keresztyének között van egy szigorúan orthodox, farizeus eredetű csoport, akik a pogányok beáradását árulásnak, szentségtörésnek látják, s egyre hatalmasabban követelik: Vagy körülmetélkedni, vagy ki az Úr gyülekezetéből! Pál viszont világosan látja, hogyha nekik lesz igazuk, a keresztyénség egy kis zsidó szektává zsugorodik, s ami fő: megtagadja világmisszióját, megoltja a Szent Lelket, megtagadja az Urat. Ha pedig tovább éleződik a helyzet, az üdvtörténeti talajról leszakadt keresztyénség a jeruzsálemiektől kiátkozva a millió tarka szellemi mozgalom között elvész nyomtalanul. Ennek a kérdésnek megoldásától a keresztyénség léte és nemléte függ.
A megoldást a Szent Lélek adta meg. Két tudósítás van róla a Szentírásban a Pálé a Galata-levélben és az ApCsel‑é. Amaz csak a lényeget mondja el. Pál Barnabással és Titusszal kijelentésre Jeruzsálembe megy. Jelentést tesz az eddigi eredményekről. Azt nagy hálaadással tudomásul veszik s megosztják a munkát. Pál a pogányok (körülmetéletlenek), Péter a zsidók (körülmetéltek) között végzi a missziót. Az ügy szempontjából ez jó osztály volt, de az ellentéteket nem szüntette meg. Az oszlopok a közvélemény nyomására egyre inkább csökkentették, vagy éppen elkerülték a közös étkezést a pogányokkal. Pál egyre határozottabban állott ki elvi meggyőződése mellett: a Törvényből nincs üdvösség, a Törvény teher és akadály, üdvösség a Jézus Krisztusban való hit által van. Ez az ellentét Péter antiókhiai látogatásánál kirobbant, amiről Pál a Gal 2,10 sk.-ben számol be. Ugyancsak ez az ellentét vezetett arra, hogy Pál Barnabással megkülönbözött, s missziói útjaik elváltak.
Pálnak ezt a közvetlen és hiteles (Gal 1,20) feljegyzését az ApCsel színes történetírói elbeszéléssel kiegészíti. Leírja, mint küldi az antiókhiai gyülekezet Pált és Barnabást Jeruzsálembe. Ezt az ügyet csak az egész keresztyénség oldhatja meg: Pál és az oszlopok együtt. Feljegyzi, hogy Pálék nemcsak Fénicián, hanem Samárián is átmentek (kísérővel), hogy útközben misszionáljanak és beszéljenek a pogányok megtéréséről. (3. v.)
Jeruzsálemben összeül a gyülekezet. Pálék előadják a pogányok megtérésének csodálatos és felemelő történetét. Erre megszólal a másik párt (‘némely hívők a farizeusok szerzetéből’), mondván, hogy ‘körül kell metélni őket, és megparancsolni, hogy a Mózes Törvényét megtartsák’.
A tárgyaláson felszólal Péter, s határozottan a pogánykeresztyének mellett és a zsidózók ellen szól. Ez Péternek az igazi meggyőződése. Az ezzel ellenkező viselkedésre a zsidókeresztyének viharos közvéleményének roppant nyomása vitte rá. Érzik a szerző kiegyenlítő törekvése abban, hogy Péternek olyan beszédet ad a szájába, amely határozottan páli (10-11. v.), mert érzékeltetni akarja a látszólagos eltérés mögött a lényegi egyetértést.
Az apostoli koncilium jelenetezése Jakabnak tartja fenn a döntést. Enunciálja az elvi döntést: nem kell háborgatni azokat, akik a pogányok közül térnek meg az Istenhez. Ez azt jelenti: nem kell rájuk kényszeríteni a Törvényt. De ugyanakkor módot kell találni arra, hogy zsidó és pogánykeresztyének együtt élhessenek, egymás házánál közös szeretetvendégségeket tartsanak. (Ez volt az úrvacsorának is a kerete.) E végből el kell vágni az útját annak, hogy a pogányságból jövők behurcolják a pogányságot magát, mint vallási és erkölcsi fertőzést. Tartózkodjék tehát minden pogánykeresztyén a bálványoknak áldozott dolgoktól, a vértől, a fulvaholt állattól és a paráznaságtól. A pogány módra megáldozott állat húsának felhasználásáról a szertartás — eltérően a zsidókétól —, nem gondoskodott. Azt kimérték, eladták, pogánykeresztyének aggodalom nélkül fogyasztották. Ezt zsidó ember förtelemnek tartotta. Az áldozat húsának az evése az áldozat részesévé tesz, ez pedig a legnagyobb bűn (5Móz 13,6 sk.)! Azonkívül minden áldozati hús tisztátlan volt, nem bocsátották ki az állat testéből a vért az utolsó cseppig. A vérben lakott a lélek, azt megenni nem szabad, azt csak oltárra, vagy a szenthelyek vérgyűjtőjébe lehet önteni. Aki vért eszik, halállal haljon meg (3Móz 17,10)! Miután minden mészáros vágásnál az állat beleit, vagy legalább homlokszőrét egy ősi mozdulattal áldozatul bemutatta, sokszor egy ismeretlen Istennek: ez a szabály azt jelenti, hogy a pogánykeresztyének zsidó módra vágott húst egyenek közös lakomáikon. A negyedik volt a paráznaság. Talán túlzás volna abszolút monogámiára gondolni. Ezzel először kirekeszti Jakab a vérfertőzést (3Móz 18), a perverzitást (uo.) — ez különösen az antik világban, a pederasztia [= fiúszerelem] klasszikus földjén volt szükséges —, végül a kultikus szerelmet, a templomi prostitúciót, a hierodulákkal [= pogány papnők] való promiscuitást [= válogatás nélküli nemi kapcsolat], ami különösen az Astarte-területeken, tehát Szíriában felettébb elterjedt volt.
Ha ezeket a pogánykeresztyének megtartják, a zsidókeresztyének többet nem kívánhatnak, és létesülhet közöttük asztali közösség, vehetnek együtt úrvacsorát, összeházasodhatnak. Valóban csodálhatjuk, mennyire igazat mond ez a kitétel: ‘Tetszék a Szent Léleknek és nekünk’ — hogy így határozzunk.
Mikor ez a csodálatos határozat létrejött, már csak a végrehajtás volt hátra. Írásba foglalják az apostoli dekrétumot, és küldöttséget választanak az eljuttatására. A küldöttségben ott van Pál és Barnabás honoris causa [= tiszteletből], de Silás és Barnabás Júdás a szóvivő. Ezek próféták is lévén (igehirdetők), ami hiányzott a levélből, élő szóval elmondották.
A dekrétum — az első egyházi rendelkezés! —, először is elfordul a zsidó túlzóktól, őket teljesen dezavuálja (‘kiknek mi parancsot nem adtunk’). Azután Pált és Barnabást teljes bizalmáról és szeretetéről biztosítja (25b — 26. v.), végül összefoglalja rövid, világos tételekben a koncilium határozatát. Különösen hangsúlyozza, hogy ez az egyezmény a Szent Lélek műve.
A keresztyén Egyház egységét megmentették, a Lélek szabadságát megőrizték, a rituális engedékenységet etikai kérdéssé tették, a pogány fertőzést kirekesztették, s a megzavart békességet helyreállították. Fájdalom, a farizeus zélóták tovább izgattak és lázítottak, s különösen Pálnak teméntelen kellemetlenséget és keserűséget okoztak. De ezt használta fel Isten arra, hogy a Pál tanításának nagyszerű rendszere kikristályosodjék. Ezzel a pogánykeresztyénség megerősödött, rövid idő alatt túlnőtt a zsidóságon, s egy század múlva az atyák már alig értették az egész feszültséget. A zsidó rituális igény eltűntével megszűnt a dekrétum kultikus jelentése és csak etikai értelmezése élt tovább. Irenaeus már a ‘vér’‑t a VI. parancsolatra értette, s az egész summázatául beiktatta az ‘aranyszabályt’ (Mt 7,12).
JEGYZET Beyer H. W. a Das neue Testament Deutsch II. kötetében 92 sk. lapokon érdekes exegetikai álláspontot képvisel. Eszerint az ApCsel 15-ben két tudósítás van összevonva eggyé. Egyik az apostoli koncilium az 1-6. versben. Ez úgy folyhatott le, ahogy Pál is leírja a Galata-levélben. Ezen részt vett Pál mellett Barnabás. A másik a jeruzsálemiek tanácskozása, zsinata, a továbbra is fennálló nehézségek leküzdéséről. Ezen Pál és Barnabás nem vett részt. Ki kell tehát hagyni a 12. verset, a 22-ből Pál és Barnabás nevének megemlítését, a 25-ből Pált és Barnabást s esetleg a 26-ot egészen. Ennek a második tanácskozásnak eredménye a levél, s azt csak Júdás és Sílás viszik. Mikor viszik, Pál már régen Antiókhiában van, sőt megtörtént a Péter látogatása és vele a nyílt összeütközés (Gal 2,10), Pál és Barnabás meghasonlása.
Az apostoli konciliumtól a dekrétum kiadásáig sok minden történt. A zsidó orthodoxia részéről jött nyomás Pált ellenkező irányba tolta. Megtörtént az antiókhiai összeütközés, Barnabás és Pál elválása, tehát ezt a felfokozott ellentétet kellett áthidalni. Ezt mesterien meg is tette. Mikor a levél megérkezett Antiókhiába, Pál már úton volt. Az 1Kor 8-ból mintha az tetszenék ki, hogy Pál nem ismerte. Az ApCsel 21,25 szerint tartalmát Jakab Pállal utolsó jeruzsálemi tartózkodásakor közölte.
Mindez a dolog lényegén nem változtat.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„3.	A JERUZSÁLEMI GYŰLÉS (15:1-35)
a.	A körülmetélkedéssel kapcsolatos nézeteltérés (15:1-2)
15:1-2. Lehet, hogy azok a némelyek, akik Júdeából jöttek le, ugyanazok, akikre a Gal 2:12 utal. Azt állították, hogy körülmetélkedés nélkül nincs megigazulás. Talán olyan igékre alapozták teológiájukat, mint az 1Móz 17:14 és a 2Móz 12:48-49.
Mindenesetre biztos, hogy szakadást okoztak a gyülekezetben, mert Pálnak és Barnabásnak nem kis viszálya és vitája támadt velük.
Ezek a júdeai emberek dogmatikusak voltak hitelveikben annak ellenére, hogy nem volt felhatalmazásuk a jeruzsálemi gyülekezettől. Nem olvasunk arról, milyen magyarázatot adtak Kornéliusz esetére (ApCsel 10) vagy Barnabás munkájára (11:22 24). Talán úgy látták, hogy Kornéliuszé egyedülálló eset volt, és a 11. részben említett antiókhiai hívők túl jelentéktelenek voltak ahhoz, hogy példaként lehetne rájuk hivatkozni. Ekkorra a mozgalom már elég erős volt, és így fejezték ki tiltakozásukat.
Az antiókhiai gyülekezet úgy érezte, az lesz a leghelyesebb, ha megbeszélik ezt a kérdést Jeruzsálemben levő apostolokkal és vénekkel. Megbízták tehát ezzel a feladattal Pált és Barnabást, valamint nagyon bölcsen úgy intézkedtek, hogy néhányan mások is kísérjék el őket és tanúskodjanak. Ezek a tanúk megvédhették Pált és Barnabást attól, hogy elferdítsék a tényeket.
b.	A körülmetélkedéssel kapcsolatos tanácskozás (15:3-12)
15:3-4. Amerre a küldöttség áthaladt Főnícián és Somárián, elbeszélték a pogányok megtérését minden testvérnek. A hívő gyülekezet válasza erre megint az öröm volt! (vö. 2:46) A Jeruzsálemben lévő gyülekezet vezetőivel együtt örömmel fogadta Pált és Barnabást; de az ellenfelek biztosan nem ezt tették.
15:5. A hívő farizeusok nyíltan felvetették a vitás kérdést. Fontos, hogy a körülmetélésbe beletartozott az egész ószövetségi törvény megtartása, amint ezt Pál levele tanúsítja (Gal 5:3). A megigazulás módja végső soron meghatározza a megszentelődés módját is (vö. Kol 2:6).
15:6-9. Összegyűltek tehát az apostolok és a vének, hogy tanácskozzanak ebben az ügyben. Rajtuk kívül sok más hívő is jelen volt (vö. 12,22. v.).
Nem kis kérdésről volt szó; nagy vita támadt (zétéseós, jelentése: ‘faggatás, megvitatás, kikérdezés’; az 1Tim 6:4, a 2Tim 2:23 és a Tit 3 :9 ‘vitatkozás’-nak, fordítja). Péter egy ideig bölcsen hagyta, hogy a vita folyjon, nehogy azt gondolja valaki, hogy eldöntött kérdésen vitatkoznak. Általában Kr. u. 49-re teszik ennek a tanácskozásnak az időpontját. Amikor Péter arra hivatkozik, hogy Isten régtől fogva kiválasztotta őt Kornéliusszal kapcsolatban, akkor tíz évre tekint vissza (ApCsel 10:1-11:18). Ott és akkor a pogányok elfogadásának kérdése nyugvópontra jutott. Ez nyilvánvaló volt, mondta Péter, mert Isten … megadta nekik is a Szentlelket (10:44-46), mint ahogyan a zsidóknak (2:4; 11:5). Tehát Isten nem tett semmi különbséget a hívő zsidók és pogányok között. Mindenkit hit által fogadott el.
15:10. Ha megkívánják a pogányoktól, hogy betartsák a mózesi törvényt, annak kétféle eredménye lett volna: (a) A zsidók kísértenék (peirazete) Istent (vö. 5Móz 6:16) és (b) elhordozhatatlan igát tennének s tanítványok nyakába (vö. Mt 23:4). Istent ‘megkísérteni’ annyit jelent, mint kipróbálni, hogy meddig lehet elmenni Istennel szemben (ApCsel 5:9). Igát tenni a tanítványok nyakába: ez a kép találóan fejezte ki a várható második eredményt, mert a judaizmusra áttérő pogány prozelitákra mondták, hogy ‘felvették az igát’, vagyis kötelezettséget vállaltak magukra.
A kérdés megvitatása során Péter nem csak a pogányokra hivatkozott, hanem arra is, hogy minden hívő a törvény alá kerülne. A ‘tanítványok’ kifejezés egyaránt utal a zsidókra és a pogányokra.
15:11. Mi is éppen úgy az Úr Jézus kegyelme által üdvözülünk, mint azok. Ez az állítás korszakalkotó volt. A törvényt megtartó zsidó pont az ellenkezőjét mondta volna és fordított sorrendben (‘ők is üdvözülnek, mint mi’), de aki megismerte Isten kegyelmét, mint Péter, az nem mondott ilyet. Az üdvösség bárkinek — zsidónak vagy pogánynak — Isten kegyelméből lehetséges (11. v ) hit által (9. v ; vö. Gal 2:16; Ef 2:8).
15:12. Barnabás és Pál, akik ezután szólaltak fel, elmondták a sok jelt és csodát [sémeia és terata; vö. 2:43 (lásd az ottani magyarázatokat); 5:12; 6:8; 8:6, 13; 14:3], melyeket általuk tett Isten a pogányok kőzött. Ezek különösen a zsidókat győzték meg (vö. 1Kor 1:22), akik csendben meghallgatták a történteket. Ez azt is jelentette, hogy nem vitatkoztak tovább Péter, Pál és Barnabás bizonyságtételével.
c.	A körülmetélkedésre vonatkozó döntés (15:13-29)
15:13-14. Jakab, aki nyilvánvalóan a jeruzsálemi gyülekezet vezetője volt, szólásra emelkedett, és összefoglalta a tanácskozást. Ő Jézus féltestvére volt, Jakab levelének írója.
Péter tapasztalatával kezdte felszólalását (ApCsel 10). Jakab Simon néven hivatkozott Péterre, ami logikus lehetett a jeruzsálemi környezetben (valójában görögül Symeón, ami még zsidóbb írásmód, és csak itt és a 2Pt 1:1-ben szerepel az ÚSZ-ben).
Az először kifejezés nagyon lényeges, mert megerősíti, hogy nem Pál és Barnabás voltak az elsők, akik a pogányokhoz mentek. Amint Péter is utalt rá korábban (ApCsel 15:7-11), ez a kérdés valójában elvileg már tisztázódott (10-11. rész), mielőtt Pál és Barnabás elindultak első missziós útjukra.
15:15-18. A gyűlés nagyon helyesen többet akart, mint a tapasztalat bizonyságát. Tudni akarták, hogyan egyeztethető ez össze a Szentírás tanúságával. Ez volt a kérdés végső próbája.
Jakab, annak bizonyítására, hogy a pogányok körülmetélkedés nélküli üdvösségre jutása szerepel az Ószövetség tanításában, az Ám 9:11-12-ből idézett. Ez az idézet több problémát is felvet.
Az egyik magában a szövegben rejlik. Jakab itt egy a Septuagintához (görög ÓSZ) hasonló szöveget idéz, ami eltér a héber szövegtől. Az Ám 9:12 héber szövegét így lehet fordítani: ‘Hogy birtokolják Edóm maradékát és minden népet, mely az én nevemről neveztetik.’ De Jakab az ‘Edom’ főnevet az emberek (vagy az ‘emberiség’) szóval cserélte fel és a ‘birtokolják’ helyett azt mondta, hogy keressék.
Az ‘Edóm’ és az ‘Ádám’ szavak héber leírásában a mássalhangzók azonosak (‛dm). A (sokkal később hozzátett) magánhangzók körüli zavar könnyen érthető. A birtokolni (yáras) és keresni (dáras) szavak között héberül csak egy mássalhangzónyi különbség van. Az a szöveg, amit Jakab használt jól tükrözhette az eredetit.
Egy másik és nagyobb nehézség az értelmezéssel kapcsolatos. Mire gondolt Ámósz, amikor ezeket a verseket írta, és hogyan használta Jakab ezt a szakaszt? Több mindent meg kell figyelnünk, mielőtt belefognánk az igeszakasz értelmezésébe: (1) Jakab nem azt mondta, hogy az Ám 9:11-12 beteljesedett a gyülekezetben; egyszerűen csak azt állította, hogy ami a gyülekezetben történt, az teljesen egyezik az ószövetségi próféciákkal. (2) A ‘próféták’ szó többes száma azt jelzi, hogy az Ámósz könyvéből vett idézetet a próféták általában hirdették. (3) Jakab fő mondanivalója világos: A pogányoknak az ószövetségi törvény nélkül való üdvözülése nem mond ellent az ószövetségi próféták tanításának. (4) Az ezután szó nem szerepel sem a masszoréta szövegben, sem a Septuagintában; mindkettőben így áll: ‘azon a napon’. Ezeket a tényezőket figyelembe kell venni az igeszakasz bármilyen értelmezésénél.
A bibliamagyarázók háromféleképpen értelmezik ezeket a verseket. Akik nem hisznek az ezeréves királyságban azt mondják, hogy Dávid leomlott sátora (skénén, ‘sátor’) a gyülekezet, melyet Isten felhasznál arra, hogy prédikáljon a pogányoknak. Ez a nézet első hallásra tetszetősnek tűnik ugyan, de több tényező ellentmond neki. (1) A visszatérek ige (anastrepsó) az ApCsel 15:16-ban valóságos visszatérést jelent. Lukács csak az 5:22-ben használta (‘visszatérve’) és itt (nem használta evangéliumában); mindkét előfordulási helyén szó szerinti, testi visszatérést jelent. Isten Fia még nem tért vissza testben, ezért ez az újjáépítés még nem történt meg. (2) Krisztus a mennyben végzett jelenlegi szolgálatát sehol sem azonosítja az Újszövetség Dávid trónjával. Ő most az Isten jobbján ül (Zsolt 110:1; Róm 8:34; Kol 3:1; Zsid 1:3; 8:1; 10:12; 12:2; 1Pt 3:22). Amikor visszatér, Dávid trónjára fog ülni (2Sám 7:16; Zsolt 89:4; Mt 19:28; 25:31). (3) A gyülekezet titok volt, vagyis olyan igazság, ami nem lett felfedve az ószövetségi szentek előtt (Róm 16:25; Ef 3:5-6; Kol 1:24-27); tehát Ámósz nem utalhatott a gyülekezetre.
Ennek az igének egy másik értelmezése általában a premilleneumot vallók között terjedt el. E nézet szerint négy időszak különböztethető meg ebben az igében: a jelenlegi gyülekezet kora (‘a pogányok között népet szerezzen az ő nevének’, ApCsel 15:14), Krisztus visszatérése Izraelbe (16a v.), a dávidi királyság megalapítása (16b v.) és a pogányok Istenhez fordulása (17. v.). Miközben ez a nézet logikusan értelmezi az igét, mégis vannak benne kérdéses elemek. (1) Az idézet az ‘ezután’ szóval kezdődik. A premilleneumot vallók szerint Jakab azért használta ezt a kifejezést, hogy beillessze saját értelmezését. Maga az idézet kezdődik az ‘ezután’ szóval, ezért Jakabnak az Ám 9:11 értelmében kellett használnia ezt az időhatározót. Ezért ez a kifejezés nem az ApCsel 15:14-re utal vissza, hanem az Ám 9:8-10-re, mely leírja a nagy nyomorúságot (‘nyomorúság ideje lesz az Jákóbnak,’ Jer 30:7). (2) Ha az Ám 9:11-ben említett ‘ezután’ a jelenlegi korszakra vonatkozna, akkor Amósz a gyülekezetről jövendölt volna az Ószövetségben.
Egy harmadik, szintén premilleneumot valló nézet elfogadhatóbb lehet. Jakab egyszerűen arról beszélt, hogy a pogányok üdvözülni fognak az ezeréves királyságban, amikor Krisztus visszatér és felépíti Dávid leomlott sátorát, vagyis helyreállít ja Izrael népét. Ámósz semmit sem mondott arról, hogy a pogányoknak körül kell metélkedniük. Több tényező támogatja ezt az értelmezést: (1) Beleillik a tanácskozás céljába. Ha a pogányok üdvözülnek az ezeréves uralom alatt, akkor miért kellene prozelita zsidókká lenniük a körülmetélkedés révén a gyülekezet korában? (2) Ez az értelmezés egyezik az Ám 9:11-ben szereplő ‘azon a napon’ kifejezéssel. A nyomorúság után (Ám 9:8-10) Isten megalapítja a Messiás országát (Ám 9:11-12). Jakab (ApCsel 15:16) az ‘azon a napon’ kifejezést úgy értelmezte, hogy ‘amikor’ Isten véghez viszi az egyiket (a nyomorúságot), azután megteszi a másikat is. Ebben az értelemben mondhatta Jakab, hogy ‘ezután’. (3) Ez az értelmezés értelmet ad a 14. versben szereplő ‘először’ szónak. Kornéliusz és házanépe az első pogányok között volt, akik tagjai lettek Krisztus testének, a gyülekezetnek. A pogányok üdvössége nagy áldás lesz számukra az ezeréves uralom alatt (vö. Róm 11:12). (4) Számos próféta megjövendölte a pogányok ezeréves uralom alatti üdvözülését, amint Jakab állítja az ApCsel 15:15-ben (pl. Ézs 42:6; 60:3; Mal 1:11).
15:19-21. E teológiai fejtegetés eredményeképpen Jakab előrevetít egy gyakorlati döntést. Úgy gondolta (krinó, szó szerint: ‘úgy ítélem’), hogy a gyülekezet ne terhelje meg (parenochlein, ‘ne bosszantsa’; csak itt szerepel az ÚSZ-ben) a pogányokat. Ez párhuzamos Péternek a 10. versben elhangzó költői kérdésével. Hanem (alla, ‘de’ hangsúlyos ellentétes kötőszó) Jakab azt javasolta, hogy írjanak egy olyan levelet, amely nem sérti az Ószövetséghez ragaszkodók etikáját.
A pogányoknak három dologtól kellett tartózkodniuk: (a) A bálvány okozta tisztátalanságtól, (b) a paráznaságtól, (c) a megfulladt állattól és a vértől. Sok bibliamagyarázó szerint ezek csupán ceremóniális kérdések. A ‘bálvány okozta tisz tátalanságot’ úgy magyarázza a 29. vers, hogy ‘bálványáldozati hús’ (vö. 21:25). Tehát ez — egyesek érvelése szerint — ugyanarról a kérdésről szól, mint amiről Pál is beszél (1Kor 8-10). A paráznaságtól való tartózkodást úgy magyarázzák, hogy az a 3Móz 18:6-20-ban leírt házassági törvényekre utal. A vér evésének tilalma eszerint a 3Móz 17:10-14-re utal. E nézet szerint mind a három tiltás a zsidó szertartási törvényt tükrözi.
Mégis helyesebbnek tűnik erkölcsi kérdésekként kezelni ezeket. A bálványok miatt megfertőzött ételt a Jel 2:14,20 fényében láthatjuk. A pogányok között általános szokás volt valamelyik bálványtemplom használata különböző lakomák és nagy ünnepségek megtartására. Pál is elítélte, ha a hívők részt vettek ezeken (1Kor 10:1422). A paráznaság annyira általános bűn volt a pogányok között, hogy teljesen elfogadott gyakorlattá vált. Az erkölcstelenség gyakran felütötte a fejét még a keresztyének között is, amint ez nyomon kísérhető az Újszövetség erre vonatkozó tiltó parancsaiból (vö. 1Kor 6:12-18, ahol Pál egyértelműen azoknak válaszol, akik védeni próbálták az erkölcstelenséget). A harmadik tiltás még tovább megy vissza mint a 3Móz 17; egészen az 1Móz 9-ig, ahol Isten megköti szövetségét Noéval. Ez a ‘szerződés’ még ma is hatályban van. Isten ott megadta az embereknek a húsevés kiváltságát, de a vért ki kellett engedni az állatból.
Az a leghelyesebb, ha az ApCsel 15:20-ban szereplő mindhárom tilalomnak erkölcsi értelmet tulajdonítunk. Ha ezt tesszük, akkor a mai keresztyénekre is vonatkoznak, akár olyan mértékben is, hogy nem esznek véres hurkát vagy nyers húst. Ha a pogánykeresztyének nem vettek részt a templomi rendezvényeken, nem paráználkodtak és nem ettek véres húst, ezzel magas erkölcsi szintet teljesítettek, és nem sértették meg zsidó testvéreiket. Minden városban éltek zsidók, akiket sértettek volna azok a keresztyének, akik nem tartják be ezeket az előírásokat. A zsidók nagyon jól ismerték ezeket az erkölcsi törvényeket.
15:22. Az egész gyülekezet (12. v.) részt vehetett ennek a kérdésnek a megvitatásában. Érdekes, hogy két tanút küldtek el Pállal és Barnabással mindkét oldal védelmére (2. v.). Az volt a feladatuk, hogy ‘élőszóval is tudtul adják’ (27. v.) a leírtakat. Senki sem állíthatja, hogy keveset beszéltek erről a kényes kérdésről.
Szilász volt a két férfi egyike. Megint megfigyelhető Lukács stílusa. Különösebb bemutatás nélkül színre léptet valakit, aki később főszereplővé válik (vö. 40. v.). Ez a két vezető ‘próféta’ (32. v.) talán két csoportot képviselt a jeruzsálemi gyülekezetben: Júdás, valószínűleg József testvére (vö. 1:23), a zsidókat és Szilász, római állampolgár (vö. 16:37), a hellenistákat.
15:23-29. Az apostolok és a vének által küldött levél a gyűlés határozatait tartalmazta. A gyülekezet nagyra értékelte Barnabást és Pált, erre utal az a jelző, hogy a mi szeretett Barnabásunkkal és Pálunkkal, ami annak elismerése, hogy életüket tették kockára a mi Urunk Jézus Krisztus nevéért (vö. magyarázatok a 3:16-hoz; 13:50; 14:5, 19). Lényeges, hogy a levél úgy utal a Szentlélekre, mint a ‘fő mozgatórugóra’ ennek az igazságnak a felismerésében.
d. A küldöttség a pogányok között (15:30-35)
15:30-35. A küldöttség Júdással és Szilásszal együtt lement Jeruzsálemből Antiókhiába (Antiókhia alacsonyabban feküdt, mint Jeruzsálem) és átadták a levelet. Az antiókhiai testvéreket bátorította ez a levél, de Júdás és Szilász … próféták is, akik tovább biztatták és erősítették őket.
Az antiókhiai szentek hálásak voltak Júdás és Szilász szolgálatáért, majd megáldották és elbocsátották őket. A békesség szó kifejezi azt a vágyukat, hogy a küldötteknek jól legyen dolguk életük minden területén. A 34. vers sok fontos görög kéz iratból hiányzik. Talán egy írástudó tette hozzá később, hogy megmagyarázza Szilász döntését (40. v.).
Az ezt követő hónapokban Pál és Barnabás tovább szolgált a szenteknek Antiókhiában.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„E)	A jeruzsálemi tanácskozás (15,1-35)
15,1 Az antiókhiai gyülekezetben a körülmetélkedésről keletkezett vita le van írva a Gal 2,1-10-ben. Ha a két beszámolót együtt vesszük, a következő képet kapjuk: a jeruzsálemi gyülekezetből bizonyos tudatlan, hamis testvérek Antiókhiába utaztak, és a gyülekezetben prédikálni kezdtek. Üzenetük lényege az volt, hogy a pogányoknak körül kell metélkedniük, hogy üdvözülhessenek. Szerintük nem volt elég, hogy hisznek az Úr Jézus Krisztusban; alá kell vetniük magukat Mózes törvényének is. Ez természetesen frontális támadás volt Isten kegyelmének evangéliuma ellen. A kegyelem igazi evangéliuma azt tanítja, hogy Krisztus elvégezte a kereszten azt, ami a megváltáshoz szükséges. A bűnösnek mindössze arra van szüksége, hogy befogadja Őt hit által. Abban a pillanatban, amikor az emberi érdemet vagy cselekedeteket beleviszik, többé már nem kegyelemből van az üdvösség. A kegyelem alatt minden Istentől függ és nem emberektől. Ha feltételeket fűznek hozzá, akkor az már nem ajándék, hanem tartozás. A megváltás pedig ajándék; nem lehet megszerezni vagy kiérdemelni.
15,2-3 Pál és Barnabás keményen szembeszállt ezekkel a júdaizálókkal, tudva, hogyha igazat adnak nekik, azzal megfosztják a pogány hívőket a Krisztus Jézusban elnyert szabadságuktól.
Itt a Csel 15-ben megtudjuk, az antiókhiai testvérek úgy döntöttek, hogy elküldik Pált, Barnabást és néhány más testvért Jeruzsálembe az apostolokhoz és a vénekhez. A Gal 2,2-ben Pál azt mondja, hogy ő kijelentés által ment Jeruzsálembe. Ez természetesen nem ellentmondás. Isten Szelleme kijelentette Pálnak, hogy neki mennie kell, és az antiókhiai gyülekezetnek is kijelentette a testvérek kiküldését. A csoport a Jeruzsálembe tartó úton megállt különböző pontokon Föníciában és Satuáriában, és beszámoltak a pogányok megtéréséről, nagy örömet okozva ott, ahol a történeteket elmondták.
15,4 Pál, amikor megérkezett Jeruzsálembe, elment az apostolokhoz és a vénekhez külön, és részletesen beszámolt nekik a pogányoknak hirdetett evangéliumról. El kellett fogadniuk, hogy az ugyanaz az evangélium volt, amelyet ők hirdettek a zsidóknak.
15,5 Mindez nyilvánvalóan a teljes gyülekezet nyílt összejövetelén történt. Bizonyos farizeusok, akik hívők voltak, előálltak és azért harcoltak, hogy a pogányokat körül kell metélni, és meg kell tartaniuk Mózes törvényét, hogy teljes értékű tanítványok legyenek.
15,6 A 6. versből úgy tűnhet, hogy csak az apostolok és a vének voltak jelen, amikor a végső döntést meghozták. A 12. vers azonban úgy látszik, azt mutatja, hogy az egész gyülekezet ott volt.
15,7-10 Amikor Péter felállt, talán úgy gondolta az ellenfél, hogy az ő nézetüket fogja megerősíteni. Végül is Péter a körülmetélkedés apostola volt. Azonban csalódtak. Péter emlékeztette a hallgatóságot, hogy néhány évvel korábban Isten úgy rendelkezett, hogy a pogányok először az ő ajkáról hallják az evangéliumot. Ez Kornéliusz házában történt. Amikor Isten látta, hogy azoknak a pogányoknak a szíve hit által Isten felé fordult, adta nekik a Szent Szellemet éppen úgy, ahogyan a zsidóknak pünkösd napján. Akkor Isten nem kívánta ezektől a pogányoktól, hogy körülmetélkedjenek. Az a tény, hogy pogányok voltak, nem jelentett különbséget; az Úr megtisztította szívüket hit által. Minthogy Isten a pogányokat a hit és nem a törvény megtartása alapján fogadta el, Péter azt kérdezte a gyülekezettől, miért akarják most a pogányokat a törvény igája alá helyezni. Olyan iga alá, amelyet sem atyáik, sem ők nem voltak képesek elhordozni. A törvény sohasem váltott meg senkit. Feladata az ítélkezés volt, nem pedig a megigazítás. A törvény által az ember megtudja, hogy bűnös, de nem szabadul meg a bűntől.
15,11 Péter végső döntése külön figyelemre méltó. Kifejezésre juttatta azt a mély meggyőződését, hogy az Úr Jézus kegyelme által (és nem a törvény megtartása által) leszünk megmentve (a zsidók), ugyanúgy, mint ők (a pogányok). Azt várhatná valaki Pétertől, mint zsidótól, hogy azt mondja, hogy a pogányok ugyanúgy lesznek megmentve, mint a zsidók. De a kegyelem itt diadalmaskodni látszik az etnikai megkülönböztetés felett.
15,12 Miután Péter befejezte, Barnabás és Pál beszámolt arról, hogyan látogatta meg Isten a pogányokat, és kísérte jelekkel, csodákkal az evangélium hirdetését.
15,13-14 Péter elmondta, hogy az Úr hogyan nyitotta meg a hit ajtaját a pogányoknak először általa. Pál és Barnabás kiegészítette ezt saját bizonyságtételével, hogy az Úr hogyan munkálkodott, általuk hirdetve az evangéliumot a pogányok között. Most Jakab állapította meg hitelt érdemlően, hogy Isten jelenlegi szándéka ebben a korszakban, hogy elhívja a pogányokat… egy népet a saját nevének. Ez volt lényegében az, amit Simon (Péter) éppen elmondott.
15,15-19 Ezután Jakab az Ám 9,1112-t idézte. Figyeljük meg, hogy nem azt mondta, hogy a pogányok elhívása Ámós próféciájának a beteljesedése volt; hanem inkább azt, hogy az megegyezik a próféták mondásaival. Ne gondolja a gyülekezet idegen dolognak, hogy Isten a pogányokat megváltással látogatja meg, mert ez világosan meg van jövendölve az ÓSZ-ben. Isten előre megmondta, hogy a pogányokat pogányként fogja megáldani, és nem mint hívő zsidókat.
Az Ámóstól vett idézet az Ezeréves Birodalomra mutat előre, amikor Krisztus Dávid trónjára ül, és amikor a pogányok keresni fogják az Urat. Jakab nem állítja, hogy ez a prófécia beteljesedett akkor, amikor ő beszélt. Inkább azt mondja, hogy a pogányok megváltása, amely akkor történt, összhangban van, vagyis megegyezik azzal, amit Ámós megmondott, hogy később be fog következni.
Jakab érvelése a következő volt: először Isten meg fogja látogatni a pogányokat, hogy népet vegyen közülük az Ő nevéért. Ez az, ami akkor történt (és még mindig történik). A megtért pogányok benne vannak a Gyülekezetben a megtért zsidókkal együtt. Az, ami akkor kis mértékben történt (a pogányok megmentése), később nagy mértékben történik. Krisztus visszatér, helyreállítja Izráel nemzetét, és megment minden pogányt, aki a nevéről neveztetik.
Jakab úgy tekinti az akkori eseményeket, mint Isten első látogatását a pogányoknál. Úgy gondolja, hogy ez az első látogatás tökéletes összhangban van azzal, amit Ámós előre megmondott: a pogányok jövőbeli meglátogatásával, amikor Krisztus, mint Király tér vissza. A két esemény egyezik, bár nem azonos.
Figyeljük meg ezek után az események sorrendjét:
1. Népet vesz a pogányok közül a nevének (14. v.) a kegyelem jelenlegi korszaka alatt.
2. Izráel nemzete hívő részének helyreállítása Krisztus második eljövetelekor (16. v.).
3. A pogány nemzetek megmentése Izráel helyreállítását kővetően (17. v.). Ezekre a pogányokra úgy hivatkozik, mint minden pogányra, aki nevéről neveztetik.
Jakab idézete az Ám 9,11-12-ből teljesen eltér az ÓSZ szerinti előadástól. Ennek a különbözőségnek egy részét bizonyára az a tény magyarázza, hogy Jakab nyilvánvalóan görögül idézett. Az idézet azonban a Szeptuagintától is meglehetősen eltér. Egyik magyarázat az, hogy a Szent Szellem, aki eredetileg ihlette a szavakat, most megengedte, változtassák meg a szavukat, hogy megfeleljen az aktuális problémának. Egy másik az, hogy Ám 9-ről a zsidó kéziratoknak többféle olvasata van. Alford úgy gondolja, hogy Jakab olyan fordításból idézett, amelyik közel áll a hiteles héber szöveghez, különben a farizeusok sohasem fogadták volna el az idézetet bizonyítékként.
Ezek után vissza fogok térni (16. v.). Jakab már megállapította, hogy Isten programja erre a jelenlegi korszakra az volt, hogy megnyitja a hit ajtaját a pogányoknak. Nem mindenki fog közülük üdvözülni, hanem népet vesz közülük az Ő nevének. Nos, Jakab hozzátette, hogy ezek után, vagyis miután a Gyülekezetet kihívta a nemzetek közül, Isten vissza fog térni és újra felépíti Dávid sátorát, amely leomlott és romokban van. Dávid sátora jelképes kifejezés házának, vagyis családjának a leírására. Annak helyreállítása a királyi család jövőbeli helyreállításának és Dávid trónja ismételt felállításának képe, amelyen Krisztus, mint király ül. Izráel áldás csatornájává válik a világ számára. Az emberiség többi része keresni fogja az URAT, mindazok a pogányok, akik a nevéről neveztetnek.
Az Ámóstól vett idézet azzal a megállapítással fejeződik be, hogy ezt mondja az Úr, aki mindezeket megcselekszi.
Tehát, mivel Isten jelenlegi szándéka az, hogy kihív a pogányok közül egy népet önmagának, Jakab óva int a pogányok háborgatásától, és kéri, hogy ne helyezzék őket Mózes törvénye alá. Csak a hit az, ami szükséges a megváltáshoz.
15,20 Azt javasolta azonban, írjanak az antiókhiai gyülekezetnek és tanácsolják a szenteknek, hogy tartózkodjanak a bálványok által beszennyezett dolgoktól, a szexuális erkölcstelenségtől, a fúlva holt állatoktól és a vértől. Elsőre úgy tűnhet, hogy Jakab itt ellentmond önmagának. Ez nem a törvényeskedés bizonyos formája? Nem éppen most helyezte őket törvény alá? A válasz az, hogy ennek a tanácsnak egyáltalán semmi köze sincsen a megváltás kérdéséhez. Azt a témát már megtárgyalták. Ennek a tanácsnak viszont a zsidó és a pogány hívők közti közösséghez volt köze. Míg ezeknek az utasításoknak a megtartása nem volt feltétele a megváltásuknak, bizonyára nagyon fontos volt a korai gyülekezetekben a szakadások elkerülése végett.
A tiltott dolgok a következők voltak:
1. Bálványok által megfertőzött dolgok. A 29. versben ez úgy szerepel, mint bálványoknak áldozott ételek. Ha a pogány hívők folytatták volna ezeknek az ételeknek a fogyasztását, akkor zsidó testvéreik komolyan kételkedhettek volna abban, hogy valóban abbahagyták a bálványimádást, noha a pogány keresztyéneknek szabad volt ilyen ételeket megenni. Ez megütközés köve lehetett a gyenge zsidó keresztyének előtt, és ezért rossz volt.
2. Szexuális erkölcstelenség. Ez volt a pogányok legfőbb bűne. Különösen fontos volt tehát Jakab szemében, hogy a többi dologgal együtt ezt is említse. A Bibliában sehol sem található, hogy a tartózkodás parancsát valaha visszavonták volna a szexuális erkölcstelenségtől. Ez minden korra érvényes maradt.

Némelyek úgy gondolják, hogy a négy tiltás a 3Móz 17-re és 18-ra utal a következőképpen: bálványok által beszennyezett dolgok (17,8-9.); szexuális erkölcstelenség — nemcsak házasságtörés és poligámia —(18,20), homoszexualitás (18,22) és állatokkal való fajtalankodás (18,23), hanem a vérrokonokkal és más rokonokkal való házasság is (18,6-14.), sőt a házastárs rokonaival is (18,15-16); evés megfulladt vagy helytelenül leölt állatokból (17,15); a vér megevése (3Móz 17,10-12). A zsidó hívők megbotránkoztak volna, ha azt látták volna, hogy a pogány hívők megszegik ezeket a szabályokat (Csel 15,21).

3. Fúlva holt állatok. A tilalom visszanyúlik ahhoz a szövetséghez, amelyet Isten kötött Nóéval az özönvíz után (1Móz 9,4). Maradandó rendelkezés az emberi fajra, és nem csupán Izráel nemzetére vonatkozik.
4. Vér. Ez is az 1Móz 9,4-re megy vissza, és így megelőzi Mózes törvényét. Minthogy a Nóéval kötött szövetséget sohasem helyezték hatályon kívül, úgy vesszük, hogy ezek a szabályok ma is érvényesek.
15,21 Ez magyarázza meg, hogy miért adták a 20. vers tanácsát. Minden városban voltak zsidók, akik mindig is azt tanulták, hogy rossz tenni azokat a dolgokat, amelyek ellen Jakab figyelmeztetett. Nemcsak az erkölcstelenség elkövetése volt rossz, hanem a bálványoknak áldozott étel fogyasztása, a megfulladt állatok és a vér megevése is. Miért vétkeznének akkor a pogányok Isten ellen erkölcstelenség elkövetésével, vagy botránkoztatnák meg az embereket a többi dolog megtételével?
15,22 Így aztán határozottan megállapították, hogy a pogányoknak nincs szükségük körülmetélkedésre ahhoz, hogy megváltást nyerjenek. A következő lépés az volt, hogy erről a hivatalos feljegyzést írásban elküldjék az antiókhiai gyülekezetnek. Jeruzsálemben az apostolok és a vének az egész gyülekezettel együtt kijelölték Júdást, akit Barnabásnak neveztek, és Szilászt, akik mindketten vezetők voltak a testvérek között, hogy menjenek el Antiókhiába Pállal és Barnabással. Ez a Szilász az, aki később Pálnak útitársa lett, és akit a levelek Szilvánuszként említenek.
15,23-39 Itt van a levél lényege. Jegyezzük meg, hogy azok a hamis testvérek, akik Jeruzsálemből előzőleg Antiókhiába mentek, sohasem kaptak felhatalmazást vagy megbízást a jeruzsálemi gyülekezettől (24. v.).
A 28. vers a tanítványoknak a Szent Szellembe vetett állandó bizalmát tükrözi. Mert tetszett a Szent Szellemnek és nekünk… Valaki így nevezte ezt: ‘A Szent Szellem, mint rangidős társ szerepel.’
15,30-31 Amikor a jeruzsálemi levelet felolvasták az antiókhiai gyülekezetben, nagy erősítésnek bizonyult. A tanítványok most megtudták, hogy Isten, mint pogányokat váltotta meg őket, és nem azáltal, hogy zsidókká váltak.
15,32-33 Júdás és Szilász ott maradt néhány alkalomra szolgálni, amikor intették és építették a testvéreket a hitben. Az antiókhiai boldog, meghosszabbított közösség és szolgálat után visszatértek Jeruzsálembe.
15,34 A 34. vers nem található meg sem a legrégibb, sem a legtöbb kéziratban. Nyilvánvalóan bizonyos másolók úgy gondolták, segítséget adnak ezzel az információval, ha megmagyarázzák a 33. és a 40. vers közt fennálló nyilvánvaló ellentmondást. A 33. vers azt mondja, hogy Szilász visszatért Jeruzsálembe. De aztán a 40. versben azt látjuk, hogy Pált kíséri el második missziós utazásán. A megoldás az, hogy Szilász visszatért Jeruzsálembe, de azután Pál felvette vele a kapcsolatot és meghívta, kísérje őt utazásain.
15,35 Pál és Barnabás egy ideig Antiókhiában maradt, tanítottak és hirdették az Úr Igéjét. Az Úrnak sok más szolgája is volt, akik szolgáltak a gyülekezetnek. A Gal 2,11-14-ben leírt események valószínűleg ekkor történtek.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„MEGGYŐZŐ ÉRVELÉS
ApCsel 15,6-11
Az apostoli gyűlés tagjai között is voltak olyanok, akik a farizeusok közül lett keresztyének álláspontját vallották. Ezért támad nagy vita közöttük. Szokták egyébként e tanácskozást első zsinatnak is nevezni. Jobb azonban gyűlésnek hívnunk; még az ‘apostoli’ minősítés is kérdéses, legfeljebb szélesebb értelemben valós, hiszen Pál és Barnabás is jelen van, de ott vannak a vének, közöttük az egyre nagyobb tekintélyre jutó Jakab.
Ekkor áll fel Péter, s szavaival helyes irányba vezeti a tárgyalást. Beszédében lelkiismeretet és hitet mozdító részletek vannak. Nevezhető alkalomhoz illő igehirdetésnek. Egészen más jellegű, mint ahogyan majd Jakab beszél. Közöttük nem csak árnyalati különbségek vannak, szándékuk mégis egy irányba mutat. Hivatkozik Péter a mindenki által ismert tényre, a Kornéliusz személyében adott új indíttatásra, amit ő kapott arra nézve, hogy pogányok is részesei az üdvösségnek. A ‘régtől fogva’ inkább Lukács olvasóinak szól, számukra az esemény valóban már régen történt. — Mintha azért egyoldalú lenne Péter, mert a későbbiekben mégis Pált ismerik el a pogányok apostolának. Itt van egyébként a legnagyobb eltérés Lukács és a Gal 2,8k tudósítása között.
A szíveket ismerő Isten és a szívek megtisztítása között nincs ellentét, mert az első tkp. a kiválasztásra vonatkozik (vö. 1,24!). Nem is az volt az igazán meglepő a pogányok megtérésében, hogy hittek, hanem az a fölismerés, hogy Istennek vannak választottai közülük is! Ez rázta meg igazán a zsidókból lett hivőket, azaz, hogy nemcsak a zsidók, s közülük ők a választottak, hanem Isten sajátjának ismer sokakat a pogány népek közül is. A szemléletváltozás e ponton volt valóságos kopernikuszi fordulat.
Ha pedig Isten öröktől fogva ismerte őket, s hit által megtisztította szívüket, s megadta nekik a Szentlelket éppen úgy, mint pünkösdkor a tanítványi körnek, istenkísértés volna minden olyan próbálkozás, hogy a törvény betűjének megtartásával igát tegyenek a nyakukba. A Szentlélek a Krisztusban való hitet, s nem a törvényt hitelesítette bennük. Egyébként a zsidók is igának tekintették a törvényt, de nem tehernek, hanem segítségnek értelmezték. Az iga ezúttal már elviselhetetlen nyűgnek tekintendő, egészen a Gal 5,1 értelmében, mintha Péter Pál szájából venné ki a szót. Nem állapítható meg, mennyi ebből a Lukács része, azaz, hogy nem ő festette‑e át Péter beszédét páli színekkel. Hogy pl. sem az atyák, sem ők maguk nem képesek elhordozni, azaz betölteni a törvény követelményeit. Mindenesetre Jézusnak a farizeusokat bíráló megjegyzései az elhordozhatatlan terhekről (Lk 11,46) pontosan idevágnak, s Péter jól tudja, hogy ez most kiknek szól. Az Úr Jézus kegyelme által való üdvözülés lehetősége mind zsidókból, mind pedig pogányokból jötteknek, egészen az Ef 2,7kk értelmében, itt fogalmazódik meg először. A kegyelem beszédének felszabadító ereje van.”

(Heinrich Langenberg: Apostolok cselekedetei):
„20. A törvénytől mentes evangélium (15,6-13)
Nagy gyülekezeti összejövetelt tartottak, hogy az ügyben alapos vizsgálatot és döntést hozzanak. A jeruzsálemi gyülekezet döntése alapvető fontosságú volt az evangéliumi mozgalom egész további fejlődésre  nézve. Ezért nekünk is fontos, hogy ne csak megismerjük ennek a döntő gyülekezeti összejövetelnek az eredményét, hanem azt az egész különös módot, ahogyan a döntés megszületett, behatóan kell szemlélnünk. Résztvevőkként elsősorban az apostolokat és véneket említi Lukács (6). De a gyülekezet is jelen volt, ahogyan ez a 12.22.25 versekből világosan kitűnik. A tulajdonképpeni megbeszélésben azonban a gyülekezet úgy látszik nem vett aktívan részt. Itt van tehát egy szűkebb munkaközösség mintapéldája egy nagyobb hívő körön belül. Mivel az egész Gyülekezetre vonatkozott az, amit itt alaposan meg akartak vizsgálni, ezért kellett a gyülekezetet tanúként bevonni. Tehát semmit nem tárgyaltak meg titokban egy zárt ‘vezetőségi ülésen’. Ez bizalmatlanság lett volna a gyülekezettel szemben. Az apostolok sem maguk közt tanácskoztak, hanem a vénekkel együtt, azaz a tapasztaltakkal, a gyülekezet bizalmi embereivel. Téves megjelölés tehát az ‘apostoli gyűlés’. Inkább a szorosabb gyülekezeti bizottság tanácskozása volt az egész gyülekezet jelenlétében. Nem vitatkozni gyűltek össze, hanem hogy ‘tanácskozzanak ebben az ügyben’ (utánanézzenek a dolognak). Nem csupán egy könyvben néztek utána a törvényeknek és paragrafusoknak, hanem szívük szemével láttak, amiről Jézus a Máté 6,22-23-ban beszélt. Ez a belső látás erősen föltisztul és elrendeződik az Igében való elmélyedés, a közös imádság és a felülről való megvilágosítás által. Bizonyára az Úr elé vitték Pál és Barnabás élménybeszámolóját, és Isten Igéjének világosságában alaposan lemérték azt. Kipróbált embereknek ez a tanácsa szent és készséges eszköze volt Isten Szent Szellemének. Meg tudták vizsgálni és világosan fölismerni Isten akaratát az Ő Igéjében és vezetésében. Sajnos, zavarok is támadtak ebben a szűk körben (7).
Ugyanaz a veszély fenyegette most Jeruzsálemben is a békességet, mint Antiókhiában. Nagy vita támadt. Ez is veszélyes, beosonó méreg, amely még a legszentebb embereket is fenyegeti. Péter idejében fölismerte a veszélyt, és ki tudta kapcsolni gyors közbelépéssel. Ez is a Szellem vezetése, aki belsőleg lát, és a kellő pillanatban a Szellem vezetése alatt közbelép. Ez a vita nem általános vitatkozás volt, nem is viszály két párt között, ahol Pál és Barnabás kíséretükkel az egyik oldalt, a farizeusi irányzat pedig a másik oldalt képviselte. Sőt, inkább úgy látszik, mintha a megbeszélés szigorúan az apostolok és vének munkaközössége keretei között maradt volna. Milyen nyugodttá, biztossá és éretté lett Pál és Péter is a Szellem iskolájában!
Péter föllépése — Páléhoz és Barnabáséhoz hasonlóan — a Szellem vezetése alatti várakozásban és beszédben nyilvánult meg. Nem vitatkozik, hanem tényeket mond el, amelyeket vezetés alatt élt át. Ezek nem olyan élmények, amelyek egyedül az ő számára voltak jelentősek, hanem az egész gyülekezetnek, amely szintén vele együtt átélte azt. A próféták bizonyságtételét Jakab később pótolja. Ebből megtanuljuk azt a fontos igazságot, hogy szigorúan ortodox módon megmaradhat valaki az Ige szava mellett, és mégis melléfoghat, ha nem ügyel a Szellem vezetésére. Másrészről igen veszélyes, ha az ember vallásos szubjektivizmusba esik, ha a vezetést az Ige fölé helyezi. A kettőnek összhangban kell lennie, és ki kell egészítenie egymást. Ezt érzi Jakab is, és ezért húzza meg az egyenes prófétai vonalat. Péter arra támaszkodik, hogy az egész kérdést Isten már maga eldöntötte. Emlékeztet a Kornéliussal kapcsolatos élményére. Ez már legalább tíz évvel azelőtt, a gyülekezet történetének legkezdetén ment végbe. ‘Isten kiválasztott engem közületek.’ Isten az Ő kizárólagos kegyelmi választása szerint cselekszik. Ugyanezen a vonalon nyugszik az is, ami most Pál és Barnabás bizonyságtétele nyomán történt. Nem valami újításról van tehát szó, amit csak most vezettek be ezek a misszionáriusok a pogányok között, hanem folytatása ez annak, ami akkoriban Kornélius házában elkezdődött. Isten kegyelmes cselekvése ellen nem tehet a hit ellenvetést (11,18). Mindez a hívő farizeusok előtt is tudott volt, tehát nem jelentett semmi újat. Ők is örvendező szívvel helyeselték a pogányok megtérését. Nem ez volt tehát a döntő mozzanat, hanem a hit következtetése, amit ebből a tényből helyesen leszűrhettek. Itt elváltak az utak. A hívő farizeusok nem akartak arról tudni, hogy kapcsolatukat a zsidó hagyománnyal megszakítsák. Nekik botránkozás volt az a hosszú kerülő út, hogy Izráel megtérése csak a megkeményedés ítélete után, egy új kegyelmi háztartás bevezetése és a nemzetekből támadt gyülekezet beteljesedése után következhet el. Nem egyszerűbb és gyorsabb az út a cél felé, ha a hívő pogányok azonnal felveszik Izráellel a kapcsolatot úgy, hogy körülmetélkednek és a törvényt megtartják? Azt remélték, hogy így nem veszítik el a régi egyházi rendszer befolyását, hanem inkább megmentik és reformálják. Ezeket a kérdéseket kellett most alaposan megnézni. Ha csak arról lett volna szó, hogy a pogányoknak is hirdessék‑e az evangéliumot, erről nem kellett volna tanácskozniok, hisz ezt a kérdést régen elintézték. A pogány‑ és zsidókeresztyének testvéri közösségének kérdése is maradéktalanul világossá lett már Kornélius házában. Most csak e tényekből levonandó végső következtetésekről lehetett szó. A pogányokból lett keresztyének egyre többen lettek, és a zsidók közti misszió mindinkább háttérbe szorult. Hogyan tovább? Égetővé vált ez a kérdés a két misszionárius sikeres szolgálata által a szétszórtak között. Egészen szét kell most szakítani a kapcsolatot a zsidóság és a Gyülekezet között? A felmagasztalt Krisztus a mennyei trónról munkálkodva egészen új útra tért‑e, elszakadva a zsidó hagyományoktól? Ez volt a kérdés! Ezzel a kérdéssel foglalkozik Péter. A megdicsőült Úr üdvtörténetileg előrehaladó cselekvéséből levonja a hitbeli következtetést. Ezen a ponton különbözik a hívő farizeusoktól. Erre utal már az evangélium hangsúlyozásával, a szabadító örömüzenettel, és azzal, hogy a pogányok egyszerűen hallottak és hittek. Csak most bontakozik ki Péter előtt is az egésznek a hordereje, amit annak idején Joppéban és Cézáreában alapjaiban már fölismert. Evangélium, hallás, hit — ez az a föltétel nélküli út az üdvösségre, nemcsak a pogányok, hanem a zsidók számára is. Akkor arról a kérdésről volt szó, hogy a pogányoké is lehet‑e az evangélium anélkül, hogy előbb zsidóvá legyenek. Most ez volt a kérdés: Izráel törvényét nem kell‑e már figyelembe venni a Gyülekezet további építésénél? Az Úr most, ebben a háztartásban egészen új útra lépett‑e? Ezt most Péter örömmel állítja, mert a Szellem vezetéséből hitben levonja a következtetést. Ezért hangsúlyozza Péter, hogy Isten, aki ismeri a szíveket, bizonyságot tett mellettük (8). A 11,15-17-bcn még nem így állította be a dolgot. Istennek ez a bizonyságtétele az Írás bizonyságtételének folytatása. Valóban a kijelentés kiszélesítése, ahogyan azt az Ige leszögezi. Isten a kijelentésnek és az üdvtörténetnek megfelelően tovább halad kormányzása útjain, a régi kijelentéshez újat kapcsol hozzá. Hiszen Isten a szívek ismerője, tehát egyedül Ő képes arra, hogy új üdvutat nyisson, amely az emberi szívnek megfelel. Isten ezzel azt bizonyítja, hogy előtte, a szívek ismerője előtt minden ember egyforma, zsidó és pogány egyaránt. Ha a szívről van szó, akkor Izráelnek nincs előnye (vö. Róm 2,11-16; 3,23). Amit Pál a Római levél első fejezeteiben részletesen kifejt, azt már Péter itt alapvetően kimondja (9). A szív megtisztítása a döntő az egész üdvtörténetben. Nem az istentisztelet külső alakja, nem is az igazi ismeret formális oldala, hanem a szív belső megváltozása. Ebben a munkálkodásában Isten nem tesz különbséget zsidó és pogány között. A hit által megtisztult szív, az az igazság, amelyet Pál a Római és a Galata levélben résztelesen megtárgyal, fölöslegessé teszi a jelképet, a testben elvégzett körülmetélést. A hívő pogányoknak nincs többé szükségük a mózesi törvény szerinti külső megtisztításra. A megtisztulás eszköze a hit, azaz a megdicsőült Krisztussal való életközösség. A hit fogalmát teljes mélységében kell megragadni. A szívbeli hit az új hajtóerő, a Szent Szellem motorja. Ez a hit valóban véghezviszi a szív megtisztulását, nemcsak a neki tulajdonított megigazítást. Nem az ember az, aki hite által saját szívét megtisztítja, hanem Isten, a szívek ismerője, munkálja ért a megtisztulást a hit alapján vagy a hit útján.
Péter lerántja erekről a hívő farizeusokról a kegyes álarcot, és megmutatja nekik szívük beállítottságának végső indítékait. Magatartásukat istenkísértésnek nevezi (10), azaz Istent teszik próbára, hogy mennyi ellenállást tűr el az embertől, mielőtt megítélné és büntetve belenyúlna az életébe (vö. 2Móz 17,7). Az istenkísértés Isten kihívását jelenti, tudatos ellenállást, önfejűen megmaradva a saját úton. Péter tehát a júdaisták ellenállását nem érvelve, hanem erkölcsileg értékeli ki. Személyessé válik. Az apostol oknak idegen a hideg tárgyilagosság teológiai vitákban. Ilyesmi ma is csak a képzeletben van meg. Péter nevén nevezi a gyereket. Minden véleményünk és elgondolásunk végső indítóoka erkölcsi természetű. Igát akarnak a tanítványok nyakába tenni, és várják, hogy ehhez segítse őket Isten. Az egész törvényt értik alatta, nem csupán a körülmetélkedést. Péter igának mondja a törvényt, mert ez nevelő és kényszerítő eszköz, amely az embert az engedelmességnek számára előírt útjára szorítja. Ezért nevezi Pál is a törvényt a (rab)szolgaság igájának (Gal 5,1). Jézus ezzel szemben az Ő szelíd igájáról beszél (Mt 11,29-30), mint eszközről, amely a könnyű terhet, amelyet rátesznek, még könnyebbé teszi. Hiszen az iga a teher jobb hordozására szolgáló eszköz. Így gondolták a júdaisták is a törvényt, mint hordozó eszközt a pogánykeresztyének nyakába akasztani, hogy életvitelüket rendezett, előírt utakra tereljék. Az a gondolat, hogy ők a pogánykeresztyéneket csak megterhelni akarták volna, nincs ebben a képben. Ellenkezőleg, azt hitték, hogy jót tesznek velük. Miért volt hát ez a látszólag dicséretes szándék oly visszás? Mert ezzel a tanítványokat kivették volna a kegyelmi és hitbeli helyzetükből, és ezzel az üdvösség egész út ját szabotálták volna. De még ezzel sincs felfedve ennek az egész törekvésnek legbelsőbb indítóoka. Ugyanis a törvény igája alatt vidáman éldegélhet tovább a kegyes, farizeusi test, az össze nem tört ‘Én’. ‘Akik testi értelemben akarnak tetszeni, azok kényszerítenek titeket a körülmetélkedésre, csak azért, hogy a Krisztus keresztjéért ne üldözzék őket’ (Gal 6,12).
‘Amelyet sem a mi atyáink, sem mi el nem hordozhattunk’ (10). Ezzel nem akarja a törvény hordozásának lehetetlen voltát kimondani. Nem arról van szó, hogy mivel a törvény útja nehéz volt, Isten ezért egy könnyebb utal írt elő: a hit útját a törvény cselekedetei nélkül, mintha a hit csak szükségtámasz lenne, gyönge pótlék a törvény iránti engedelmesség helyett. Mintha Isten az ember gyöngeségére való tekintettel engedett volna eredeti engedelmességköveteléseiből. Hanem ami a törvénynek lehetetlen volt, mivel erőtlen volt a hústest miatt, azt tette Isten, amikor Fiát elküldte a bűn teste hasonlatosságában, és a bűnért megítélte a bűnt a Felfeszített testében (a Golgotán) (Róm 8,3). Nem azért nem volt képes az ember az igát viselni, mert Isten törvénye túl nehéz, hanem mert a törvény erőtelen. A törvény követelményeket állít fel, de nem adja meg azt az erőt, amellyel azokat teljesíten lehetne. Ezért a törvény csupán a bűn felismerésére szolgál (Róm 7,7.13). A törvény nem volt Isten részéről túlzott követelés az ember felé, akinek eleve össze kellett törnie alatta, és a törvény háztartása nem volt Isten csődje. A farizeusok alapvetően visszás beállítottsága az oka, hogy ilyen helytelenül fogták fel a törvényt. Mivel nem ismerték fel a törvény tulajdonképpeni ne nevelő cél ját, a szentséget pedig teljesen külsőségessé tették, azért jutottak abba a hiedelembe, hogy elegendő erkölcsi akaraterővel meg tudják tartani azt (vö. Mt 19,20). Ezzel szemben Péter megállapítja, hogy sem az atyáknak, sem nekik maguknak nem volt erejük arra, hogy hordozzák. A törvény elérte nevelő célját, amint az ember ezt felismerte. Útmutatónak kellett lennie Krisztushoz (Gal 3,24-25). A logika minden élessége ellenére az a mód, ahogyan Péter a tévelygő testvéreket kezeli, nagyon szelíd. Önmagát is odaállítja a törvény által összetörtek közé: atyáink és mi. A személyes élt nem fordítja csupán ellenfelei ellen.
‘Sőt inkább az Úr Jézus kegyelme által hisszük, hogy üdvözülünk, miképpen azok is’ (11).
A törvény útja nem megmentő út, hanem nevelő út. Az üdvösség útja minden ember számára egyedül az Úr Jézus kegyelme. A törvény soha nem lépett föl azzal az igénnyel, hogy önmagából közölhetné az üdvösséget. Az üdvösség útja az Úr Jézus kegyelmébe vetett hit. Ez a fordulat (troposz), mindenki számára a megmentés módja. Péter ezzel az igazán páli bizonyításmóddal nem helyezkedett szembe saját tanításával, amit különben elmond. Ő ti. sohasem mondta a törvényt értéktelennek, csak erőtlennek. Isten törvényének megvan a hívő számára a maga nevelő értéke. A júdaisták azonban visszaéltek a törvénnyel, amikor azt követelték, hogy a pogánykeresztyének metélked jenek körül.
‘Ekkor elhallgatott az egész sokaság’ (12). Ez volt a gyülekezet egyedül helyes magatartása a szellemi bizonyságtétel után, Isten előtt imádságban való hallgatás. Ez nem volt negatív, lemondó elnémulás, hanem Isten előtti pozitív csöndre jutás. A hívő ember imádkozó hallgatásában jut Isten leginkább szóhoz. Az ilyen hallgatás csak ott lehetséges, ahol a Szellem valódi fegyelme uralkodik, ahol az önfejű ‘Én’ ki van kapcsolva. Milyen győzelme volt ez Isten Szellemének a gyülekezetben! Az egész sokaság, tehát az eddigi ellenfél is. Mindnyájan csöndben maradtak Isten előtt, készen arra, hogy Isten Szelleme vezesse őket. A beszéd csak zavaró lett volna ebben a pillanatban. Hogy meddig tartott ez a hallgatás, nem tudjuk. Amikor Barnabás és Pál elbeszélték átélt tapasztalataikat, a sokaság még akkor is a szótlan, imádkozó magatartásban maradt.
‘Hallgatták Barnabást és Pált, amint elbeszélték, mennyi jelt és csodát tett az Isten általuk a pogányok között’ (12). Most lettek csak igazán hallgatóvá! Nem Barnabást és Pált hallották beszélni, hanem szavaik mögött Isten nagy jeleit és csodáit hallották meg. Sajátságos, milyen különböző módon hallanak meg valamit az emberek. A legtöbben csak külső fülükkel hallanak. Hogy van halló szív is, amit egyedül az Úr adhat (Péld 20,12), azt csak kevesen tudják. Az Úr ugyanis csak azoknak nyitja meg a fülét, akik Őelőtte imádkozva hallgató magatartásban várakoznak. Jézus mondja tanítványainak: ‘Meglássátok, mimódon hallgatjátok’ (Lk 8,18), és ‘Vigyázzatok, hogy mit hallotok’ (Mk 4,24). A gyülekezet most tudta, mit és hogyan hallgasson belsőképpen. Ezért hallották ki a misszionáriusok elbeszéléséből magát a cselekvő Istent. Itt így olvassuk: általuk, eszközei által, nem úgy, mint a 14,27 és 15,4-ben ‘velük’. Figyelemre méltó az is, hogy Barnabás és Pál nem mennek bele a kezdeti vitába (2). Egyáltalán nem vitatkoznak, nem is tartanak teológiai előadást a Római-levél módján, hanem bizonyságot tesznek arról, amit Isten cselekedett. Nyilván ugyanolyan egyszerűen tették ezt, mint az előző összejövetelen (4), de most a gyülekezet ‘meghallásában’ a nagy dolgok (4) nagy jelekké és csodákká lettek (12). Erre az embernek, még a hívőnek is, meg kell, hogy nyíljon a szeme és a füle. A negatív módon bíráló magatartású ember nem látja meg Isten jeleit és csodáit, bár körül van véve velük. Mindent jól meg tud magyarázni. Barnabás és Pál bizonyságtétele azonban olyan hatalmas benyomást tett, hogy a gyülekezet hallgatva imádkozó magatartását a beszámoló nem zavarta meg és nem szakította félbe.
‘Miután elhallgattak, Jakab felelt, és így szólt: ‘Férfiak, testvérek, hallgassatok meg engem’ ’ (13).
Csak most lett vége ennek az imádkozó hallgatásnak. Megint az emberre figyeltek. Jakab felelt. Ez volt a válasz az egész gyülekezet kérdésére, amellyel imádkozó hallgatásában Isten előtt állt. Így Jakab az Úr nevében a döntő választ adta meg. Ez a felelet lezárja az egész előző tárgyalást. Az ilyen lezáró, világos válasz teszi valóban építő értékűvé az Isten előtti hallgatást, az új tájékozódást. Figyelemre méltó a szolgálatok elosztása az együtt munkálkodó testvérek között. Péter személyes bizonyságot tesz arról, amit a Szellem vezetése alatt Joppéban és Cézáreában tanult, és levonja a hitbeli következtetést. Barnabás és Pál elmondják Isten nagy jeleit és csodáit a pogányok között. Ezt Isten nemcsak velük, hanem általuk cselekedte. Az ember tehát teljesen háttérbe kerül, mint Isten puszta eszköze. A legfeltűnőbben Pál lép vissza. Itt Barnabás mögött említik, bár ő volt a tulajdonképpeni vezető. Jakab az addig odafigyelve hallgató volt, és értett hozzá, hogy ugyancsak teljesen a Szellem vezetése alatt közvetítse Isten feleletét (vö. 28). ‘Férfiak, testvérek, hallgassatok meg engem.’ Ezt mint a jeruzsálemi gyülekezet elismert vezetője mondja. Ezért mondhatta így: Hallgassatok meg engem! A megszólításban: Férfiak, testvérek (vö. 7) a többiekkel közös hitbeli és ígérettalajra állt. Az egész gyülekezet részes benne. Válaszában tekintetbe veszi minden oldal jogos érdekét.”

	
	Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

	                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/