From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Monday, January 05, 2004 1:30 PM
Subject: Jn 8,12. - Vallásosság vagy követés - Vízkereszt

Kedves ’Világosságra várók’!

Sajnos az idő szűke most is ellenem dolgozik. Nem is jutottam még a végére. Azonban, hogy ne maradjak le teljesen, az első adagot elküldöm. Talán később még lesz pótlás, és igehirdetéseket is küldök (Túróczy, Joó Sándor, Káldy).

Vázlatkísérlet:
Cím: Vallásosság vagy követés?
Követés vagy szokás?
Követés az ünnepen
Követés a templomban
Követés a perselynél
Követés az asszonyok udvarán

A címben bizonyára nem kell magyarázni, hogy :  c. könyve is benne rejlik, még ha azt a , és nem ezen igeszakasz kapcsán írta is. A vázlatpontokban pedig  pontjait igyekeztem megragadni.

Azt hiszem, nemcsak könnyű, de egyúttal nehéz és veszélyes is egyetlen igeversről prédikálni. Könnyű, mert szabadon szárnyalhat az ember gondolata. Nehéz, mert nincs átfogóbb téma, ami támpontot nyújtana. Veszélyes, mert a könnyű és nehéz pont miatt alaposan eltévedhet az ember, eltávolodhat az igeszakasz eredeti értelmétől, témájától — ettől még persze egy prédikáció lehet jó így is, de könnyebb rossz irányba eltérni.
Ebből az is következik, hogy itt valóban elsősorban az egyéni, alkatbeli szempontok játszanak lényeges szerepet a prédikáció kialakításában. Egyúttal sajnos azt is jelenti, hogy a magamét is majd csak a legvégén fogom tudni kialakítani, így az előkészítőbe már nem fér bele — így is sietnem kell, hogy még ne mindenkinek legyen késő, mire el tudom küldeni. Marad hát a kommentárokra koncentrálás…

Különös, hogy az óegyházi perikópa kivételesen ÓSZ‑i igét vett alapul epistola helyett. Ez kifejezi azt a szoros kapcsolatot, hogy Jézus nemcsak a keresztyének számára a Világ Világossága, de a zsidóság számára is, még ha nem is hittek benne. Kifejezi azt is, hogy amikor az egyház beszél a népek világosságáról, akkor e szimbóluma is szorosan beágyazódik a választott nép történetébe, szimbolikájába — Izráel feladata, hogy világítson a pogány népek között, és már a próféták megígérték azt a Világosságot, aki ezt a nép emberi tökéletlenségei mellett teljes, tökéletes mértékben valósítja meg.

Ha figyelünk  mondataira, akkor világossá válik, hogy micsoda igeellenes cenzúra volt az  főszerkesztője részéről, amikor a decemberi EBBE ülés beszámolójából törölte a számára kényes mondatokat. Egyrészt, hogy  Másrészt épp azt a mondatot is , ami a beszámoló címét adta — így pedig tulajdonképpen érthetetlenné tette a címet, amely az altatásból szeretett volna fölrázni:  Elismerem, valóban sértőek ezek a szavak annak, aki inkább altatni szeretne… Nekünk azonban az a feladatunk, hogy az ébresztés szolgálatában álljunk, és üres kultusz helyett, bálványként használt templom helyett (ld. pl. Jeremiás kora) a Világ Világosságáról szóljunk, aki felrázni akar, nem elaltatni.

:
„Jn 8,12-20.
A sátoros ünnep második napjának előestéjétől kezdve a hetedik nap éjjeléig, tehát hat éjszakán keresztül a templom belső udvarában kivilágítással egybekötött nagy éjszakai ünnepet ültek a zsidók. Jézus valószínűleg egy ilyen esti kivilágítás alkalmával mondta a templom udvarában ezeket a szavakat: Én vagyok a világ világossága. A sötétség jelenti a bűnös világot, ebben Jézus a világosság, azaz a kegyelem, a megváltás, a teljes igazság. Most nyíltan kimondják a zsidók azt, amit az 5,31-ben csak gondoltak. Jézus azonban ez alkalommal megvédi saját tanúbizonyságának igazságát, mert ő ismeri saját isteni eredetét, tudatában van messiási hivatásának, tehát joggal beszélhet. A zsidók ellenben csak a külső látszat után ítélnek, azzal próbálják Jézus tanúságát elvetni, hogy Galileából próféta nem jöhet. Jézus nincs egyedül a maga missziójában, mellette, vele van az Atya, aki küldte, aki bizonyságot tesz mellette a csodák által (vö.: 5,36–39).”

:
„Ján 8,12
Ez a ‘tehát’ közvetlen az előadott történethez kapcsolódik, s megerősíti annak valódiságát.
Ján 8,12
Én vagyok az emberek tanítója; a ki énrám hallgat, és tanításomat követi, az nincs tévelyben, bűnben és inségben, hanem bírja az igazságot, a valódi erényt, és azokban elnyeri az üdvöt itt és a síron túl. Lásd Ján. 1,4.5. Luk. 2,32.”

:
„Ján. 8,12–20. ‘Én vagyok a világ világossága.’
A következő részletben Jézus vitája folytatódik tovább: nem a néppel, hanem kizárólag a farizeusokkal és a papi arisztokrácia képviselőivel. Kijelentése a prológus második jelentős gondolatát erősíti meg, a világosságról szóló bizonyságtételt. Az evangélium előző egységében is található az itt elhangzott kijelentéssel rokon részlet (3:19–21), és a következőkben is ismétlődik ugyanez (9:5; 11:9; 11:35k. és 12:46). A 12. vers. egy ünnepélyes kijelentő mondattal kezdődik, amely már a 4:26-ban és a 6:35.48.51-ben is előfordult. A kijelentés ószövetségi háttere ismeretes, amely szerint Jahve megígért Messiása a népek számára világosság (Ézs 42:6; 49:6; 60:19). Jézus kijelentésével azt hirdeti, hogy az ószövetségi prófécia beteljesedett általa. Ő, mint aki Isten kijelentésének a megtestesítője, hiteles hírnöke, az a fényforrás, aki a világnak megvilágosodást, gyógyulást, üdvösséget ajándékoz. Aki őt követi, vagyis hisz benne, az elnyeri a teremtő és növekedést biztosító világosságot. A világosság földi és eszkhatológikus értelemben az élet szimbóluma. Jézus a lombsátrak ünnepének rendkívül látványos liturgiájához kapcsolódva világítja meg személye jelentőségét. Ahogyan a templomi fény bevilágította az egész várost, a legsötétebb helyeket, udvarokat és utcákat is, ahogyan a templomi fény áthatolt az éjszaka sötétjén, úgy világítja meg Jézus az egész világot. Ő a fényforrás, aki nemcsak egy éjszakára töri meg a sötétség hatalmát, hanem örökre, és nemcsak Jeruzsálem ünneplő népe, hanem mindenki számára fényt jelent, az egész élet útját bevilágítja. A templom ünnepi fáklyái kialszanak; Jézus olyan fényforrás, amely kimeríthetetlen, örökké világít és ennek részesévé teszi követőit. Krisztus áthatja azokat, akik vele kapcsolatba kerültek. Az ő követése vezetése szerint járni, útmutatását teljesíteni, szolgálatára lenni, a sötétséget eloszlatni, a mennyei fényt a földön felragyogtatni, vagyis az ellenség sötétséget terjesztő Isten-ellenes és emberellenes tevékenységét leszerelni, megszüntetni. Jézus kijelentésével voltaképpen messiási igényét jelenti be és annak a követőire vonatkozó következményét. Aki hatása alá kerül, az életet nyer. A rabbinusok szerint a Messiás neve: világosság, így Jézus kijelentésének a próféciákban gyökerező igénye környezete számára világos. Értik Jézus messiási igényét, azonban tiltakoznak ellene, kétségbe vonják bizonyságtételének hitelességét a törvényre való hivatkozással (5Móz 19:15; 17:6; 4Móz 35:30). Jézus visszautasítja éles, elvakult, öntelt állításukat két érv alapján. Az első személyiségének önmagában meglévő tekintélye. Ő az élet egész nagy összefüggését ismeri, saját életének a földi szakaszát megelőző és követő részletei ismeretének is birtokában van. Ezt ellenfelei nem mondhatják el önmagukról. Jézus öntudata hiteles tudás, az élet eredetére és következményére vonatkozó ismeret által megalapozott. Ő a teljes valóságot ismeri. Jézus fölötte van a törvénynek és kijelentése hitelességét megkérdőjelező ellenfeleinek, akik test szerint ítélnek, vagyis emberi módon, a teljes igazság kis töredékének birtokában, csupán az elhomályosodott emberi értelem pislákoló fényével rendelkezve. Jézus nem ítél. Nem az ő küldetése e korszakban, de ha mégis, akkor természetesen hiteles és érvényes az ítélete a törvény mérlegére állítva is, mert nincs egyedül, amint a farizeusok gondolják — ő ugyanis soha nincs egyedül —, hanem mellette van az Atya, aki elküldte. Ez a kijelentés újra arról tesz bizonyságot, hogy benne a megígért Messiás van jelen. Szavainak az a hitelesítője, aki elküldte, vagyis a teremtő Úr. Tőle való az a bölcsesség és tudás, amely szavai által nyilvánvalóvá lesz. Az Atya van küldetése mögött. Jézus földi munkássága idején mindig túlmutat önmagán, hirdeti és jelzi azt, hogy az Atyával állandóan közösségben van. A farizeusok újabb kérdése annak a jele, hogy Jézusban csak egy embert látnak és kijelentését nem veszik figyelembe. Ő viszont kérdésükre ismételten megerősíti, hogy elválaszthatatlan egységben van az Atyával, és aki őt megismerte, az megismerte az Atyát is. A megismerés azt jelenti, aki közösségbe került Jézussal, az közösségbe került az Atyával is. Izráel tragédiája az, hogy Jézussal nem vállalta a közösséget, nem ismerte fel benne az Atya küldöttét, így nem ismerte meg az Atyát sem. Az a tragédiájuk, hogy azt hitték, mindent jobban tudnak; mint maga az Isten. Jézus nemcsak nekik, hanem róluk is világosan beszél. A reális kép azt mutatja, hogy Isten népe vitában van Istenével, mert Ő nem olyan, mint amilyennek népe megálmodta. Isten népe vitában van Istenével, mert az elképzeléseit nem igazolja. — Jézus vitája a templomban, az asszonyok előudvarában lévő fedett csarnokban zajlott le ellenfeleivel, azon a helyen, ahol az áldozatok megváltására 13 nagy persely volt elhelyezve. A hely pontos meghatározása aláhúzza a történet hitelességét.”

:
„LESZÁMOLÁS
(8,12-29)
Jézusnak a zsidókkal vívott szóbeli küzdelme a 8. fejezetben éri el csúcspontját. Még mindig a leveles sátrak ünnepén vagyunk, az utolsó estén. Ennek főjelenete a nagy kivilágítás volt az asszonyok udvarában. Régi zsidó gondolatot jelképezett ez a kivilágítás: azt, hogy a megváltó világosság a törvény (Péld 6,23); azt, amit a 27. zsoltár 1. verse mond: ‘Az Úr az én világosságom és üdvösségem’; azt, hogy Izráel a népek világossága (Ézs 49,6). Erre mondja Jézus: ‘Én vagyok a világ világossága!’ Az Ótestámentomnak alapszemlélete volt, hogy Isten lénye világosság. Jáhve fénytestű Isten. Az élet is világosság — következett ebből, mert az élet az Isten élete. S ha most Jézus azt mondja: Én vagyok a világosság, ezzel azt jelenti ki, hogy Ő az élet, benne maga Isten él; Ő és Isten egy. Aki Őt követi, nem járhat sötétségben, mert az övé lett az élet világossága, azaz maga az élet és ennek reflexe: a világosság. Amint a tűznek gyermeke a fény s a fény eláradó nemzetsége a világosság, úgy a Krisztusban életet nyert ember világosságban jár. Látja a láthatatlan valóságot, látja a megoldódó titkokat, látja a nyilvánvalóvá váló összefüggéseket, látja, megismeri mindazt, amit a Kijelentés nyújt. Ez a világosság kezeskedik önmaga hiteléről. Amíg sötétség borít el, amíg nem látunk, lehet vitatkozni arról, hogy ez mi, az mi; de ha egyszer fényárban úszik a világ, megszűnt a látszat, a képzelgés, az agyrém lehetősége, a dolgok azok, amik.”

:
„d.	A világ világossága (8:12-59)
A sátoros ünnep egyik fő eseménye az óriási fáklyák meggyújtása volt a templom területén lévő asszonyok udvarában (lásd az ábrát). A kanócokat a papok elhasznált ruhadarabjaiból készítették. A fény megvilágította a templom területét, és az emberek összegyűltek dicsőítő énekeket énekelni és táncolni. A fény arra emlékeztette a zsidókat, hogy hogyan volt velük Isten pusztai vándorlásuk során a felhőoszlopban, ami éjszaka tűzoszloppá vált (3Móz 9:15-23).
Ebben a beszédben folytatódik Jézus nyilvános tanítása Jeruzsálemben, a templom területén. Mennyire odaillő volt a sátoros ünnepen, amikor a nagy fáklyák égtek, (vö. 1:4, 9; 12:35, 46)! A világ sötétségben él, ami a gonoszság, a bűn és a tudatlanság jelképe (Ézs 9:2; Mt 4:16; 27:45: Jn 3:19). A ‘világosság’ a Bibliában Istennek és szentségének a jelképe (ApCsel 9:3; 1Ján 1:5). Jézus ‘a világosság’, nem csupán világosság vagy egy világosság a sok közül, ő az egyetlen világosság, ‘az igazi világosság’ (Jn 1:9) az egész világ számára. Amikor Jézus azt mondta, hogy , ezen azt is értette, hogy aki hisz és engedelmeskedik neki (vö. 10:4-5, 27; 12:26; 21:19-20, 22). Jézus az üdvösségről beszélt.
Aki Krisztushoz jön üdvösségért, annak megváltozik az élete. A hívő nem jár sötétségben, vagyis nem él sötétségben (vö. 12:46; 1Ján 1:6-7), nem marad a gonoszság és a tudatlanság uralma alatt (Jn 12:46), mert övé Krisztus, aki maga a világosság és az üdvösség (Zsolt 36:9).”

:
„G)	Jézus a világ világossága (8,12-20)
A helyszín most átkerül a templom kincstárába (lásd 20. v.). Még mindig sokaság követi Jézust. Hozzájuk fordul, és megteszi nagy megállapításai egyikét messiási voltáról. Ezt mondja: Emberileg szólva a bűn, a tudatlanság és a céltalanság sötétségében él. Jézus. Rajta kívül nincs szabadulás a bűn sötétségéből. Kívüle az élet útján nincs ismeret (vezetés) az élet igazi értelméről és az örökkévalóság dolgairól. Jézus azt ígéri, hogy aki követi, 
Jézust követni annyi, mint hinni benne. Sok embernek van az a téves elképzelése, hogy úgy élhet, ahogyan Jézus élt, anélkül, hogy újjászületett volna. Jézus követése azt jelenti, hogy bűnbánattal hozzá kell jönni, elfogadni Őt Úrnak és Megváltónak, aztán pedig egész életünket rábízni. Azok, akik ezt teszik, vezetést nyernek erre az életre, világos és ragyogó reménységet a síron túlra.”

:
„JÉZUS A VILÁG VILÁGOSSÁGA
János 8,12-20
Jézus ‘Én vagyok’ mondásainak következő grádicsa ez. Az Ézs 42,6 azt ígérte, hogy Szenvedő Szolgájában szövetségével és világosságával ajándékozza meg Isten a népeket. Fénye tehát szövetségéhez van kötve. Ezért több ez, mint egy általános, de határaiban elmosódó felvilágosultság, avagy megvilágosodás. A fordulatok ismerősek, de mindahány inkább visszaélés azzal a fogalommal, ami egyedül Jézust illeti meg. Az Ézs 49,6 szerint pedig úgy lesz a Szolga a népek világosságává, hogy szabadítása a föld (végső) határáig fog eljutni. Isten szabadító világossága ő bűnből, halálból, önigazságból, bálványoktól, Sátán kötelékéből, hazugságokból, előítéletekből, s a felsorolást még folytathatnánk. — Ö fényként jár előttünk, követésére tehát el kell indulnunk, mint az egyiptomi szolgaságból megszabadított népnek, midőn felhőben és tűzoszlopban vezérelte útján az Úr. Őt követvén, senki nem jár sötétségben, amiben az is benne foglaltatik, hogy nem járhat sötétségben, mert már nem tartozik hozzá, mert a világosság gyermeke (Ef 5,8), s a célnál majd övé lesz az élet világossága. A teljesség, a leendő örvendetes, ígéretes elérkezés és bemenetel, a szavakkal ki nem fejezhető végső megajándékoztatás megjelenítő erejű kifejezése a világosság. A halálra úgy gondolunk, mint életünk kikerülhetetlenül legnagyobb veszteségére. Krisztusban azonban az ellenkezőjére fordul az: ‘Nékem az élet Krisztus, s a meghalás nyereség’ (Fil 1,21), mert a megváltott abban a pillanatban birtokolja az élet világosságát.
Szegény farizeusok! Mit tudnak ellene vetni az ígéretteljes jézusi önkijelentésnek? Csupán formai, jogi kifogást képesek előkaparni, hogy Jézus, önmagáról tévén bizonyságot, nem szól hitelesen, s még ellentétben is van az 5,31kk során elismert alapelvvel, hogy legalább két tanú kell a hitelességhez. Az akadékoskodók baja, hogy test szerint ítélnek. Jézus ily módon senkit sem ítél. S ha mégis ítélnie kell majd, nem lesz egyedül; és ma sincs maga az ítéletmondásban, mert vele van az őt elküldő Atya, s így nem esik sérelem ‘a ti törvényetek’ formai követelményén (5Móz 17,6;19,15).
Nem kevés gúny lapul az ellenfelek ama kérdésében: ‘Hol van a te Atyád?’. A kifogás hallatán mindenki azt gondolhat — szerintük —, amit akar. Jézus azonban mindjárt látja és meg is nevezi a gáncsoskodók tudatlanságát. Mert az Atya ismerete csak a Fiúban lehetséges, a két ismeret elválaszthatatlanul jár együtt. — A kincstár, ahol Jézus ezeket mondta, több helyiségből állt. Voltak zárt, valamint látogatható részei. Mint pl. az asszonyok udvara, ahol a 13 nagy persely is állt, trombitaszerű nyílásokkal, az adományok befogadására (Mk 12,41kk; Lk 20,45kk). Ebben az előcsarnokban bárki taníthatott nyilvánosan.
Jézus, Istentől küldött világosságként, elhív, vezet, célhoz segít, s majd az élet világosságával ajándékoz meg. Mellette minden más vélt fény csak sötétség. Ő e sötétségben fénylik (1,4.8k). Élet és világosság egyet jelent őbenne. Őt befogadva van élet bennünk.”

:
„(ix) (8,12- 20). A világosság képe talán összekapcsolódhatott a sátoros ünnep első éjszakáján az asszonyok udvarán négy hatalmas arany lámpás meggyújtásával (5,2-4). Az olvasó tudja, hogy Jézus a világ világossága (1,9), akinek eljövetele az emberiséget két részre osztotta: azokra, akik ‘a világosságra mennek’, és azokra, akiket ‘gonosz tetteik’ arra vezettek, hogy jobban szeressék a sötétséget (3,19-21). De eljövetelének célja az volt, hogy életet hozzon (3,16). A beszéd nem a szimbolizmusra összpontosít, hanem Jézus tanúskodására önmaga mellett, és hatalmára, mellyel ‘igazságosan ítél’ (vö. 5,30-31). Jézus védekezését olyan mondások keretezik, melyek ‘az Atyától való’ származásában alapozzák meg tanúságtételének igazságát, melyet ellenfelei nem ismernek el (14.19. v.). Ezen ismerős kijelentések között felidéződik a világ ítélkezésének témája, mely igény tart a Jézus fölötti ítéletmondásra.”

:
„Jézus második beszéde az ünnep utolsó napján
(Az élet világossága), 8,12-59
A VILÁGOSSÁG ÉS A KÉT TANÚ, 8,12-20
Még mindig a templomban vagyunk, mégpedig ‘az ünnep utolsó nagy napján’ (7,37 óta). Az ‘ismét’ () szó (12a vers) utal arra, hogy ugyanott, ugyanakkor, de az előbbiek (7,37-52) után elhangzott — s a házasságtörő asszony perikopája által megszakított — második beszéd következik. A beszéd prófétai-messiási kijelentéssel kezdődik, ezt tartalmazza a 12b vers. Ezután következik a farizeusok részéről az ellentmondás: nincs tanúd arra, amit állítottál (13. vers). A 14-18. versek Jézus tanúiról szólnak. A 19. versben a szokásos félreértés-motívummal találkozunk, ezúttal Jézus Atyja hollétét illetően. Végül a zárás (20. vers) elmondja, hogy a templom melyik részében hangzott el ez a vita, és megmagyarázza, hogy akkor miért nem tartóztatták le Jézust.
Az ‘ismét’ () szó János evangéliumában két — elválasztott, de tartalma szerint összetartozó — részlet összeköttetésére szolgál. Esetünkben ez a most kezdődő és a 37-39. versekben leírt beszédek összekapcsolását adja. Jézus beszéde önkijelentéssel kezdődik, az ‘Én vagyok’ () formula használatával. Ez most nem abszolút értelmű, hanem állítmánykiegészítőként szerepel, mert a világossággal kapcsolja össze önmagát (lásd 4,26 és 6,35 magyarázatát és jegyzeteit). Röviden azt jelenti: az igazi világosság (1,9), amely minden embert (= a világot) megvilágosít: az én vagyok. Az önkijelentés vagy prezentáció () egy képpel: ‘a világ világossága’ (), folytatódik, majd meghívás (‘aki engem követ’ — ), aztán az ígéret (‘nem járhat sohasem sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága’ — ) következnek. János evangéliuma jelképrendszerében ‘a világosság’ rokon fogalmai: élet, kijelentés, biztonság, megvilágítás, ismeret, tájékozódás. Mivel határozott névelő áll a szó előtt — , ‘a’ világosság —, ezért kifejezi, hogy Jézus nem csupán elhozza a világosságot, hanem ő maga a világosság (1,9). Az ‘aki engem követ’ formula azért meghívás, mert senkit sem zár ki, nincs feltétele (nincs megszabva, hogy ki követheti), csak következménye: aki Jézust, a világ világosságát követi, az elválaszthatatlan kapcsolatba kerül a világossággal. ‘Övé lesz’ ( — ‘birtokolni fogja’) ez a világosság, ő pedig annak az elkötelezettje lesz. A ‘követni’ () ige János evangéliumában még többet jelent, mint a szinoptikusoknál: azonossá válást azzal, akit követünk. Aki magát a jézusi világossághoz szabja, az nem élhet már a sötétségben, nem marad kijelentés, iránymutatás, tájékozódás nélkül. Ami a 12. vers kapcsolatát illeti a nagyobb szövegösszefüggéssel (‘makrotextus’), ez nem más, mint a négy hatalmas aranykandeláberben égtek az olajmécsesek (egyenként hatvanöt liter!), miután az asszonyok udvarán meggyújtották őket, a férfiak fáklyatáncot jártak, s a léviták az Izráel előudvarát az asszonyok udvarával összekötő lépcsőkön állva pengették hangszereiket. ‘Nem volt Jeruzsálemben olyan udvar, amit a templomi téri kandeláberek meg nem világítottak.’ (Szuk 5,3b.) A fényárban úszó ünnepen ekkor hangzott fel Jézus kiáltása: — nem ezek a mesterséges fények — ‘vagyok a világ’ — nem csak Jeruzsálem városa — ‘világossága!’ Mivel pedig a fények az Exodusban leírt isteni vezetést jelentő tűzoszlopokra emlékeztettek (Ex 13,22; Num 9,15-16), amely Izráelt vezette a pusztában, ezért Jézus mint világosság e kép szerint az emberi életben az iránymutatás, vezetés szerepét tölti be.”

:
„5. Jézus tovább tanít a templomban (8, 12-59)
a) »Én vagyok a világ világossága« (8, 12-20)
8,	12	a	Jézus ismét beszédet mondott nekik, és így szólt:
	b	»Én vagyok a világ világossága.
	c	Aki engem követ,
		nem jár sötétségben,
		hanem övé lesz az élet világossága.«
A. A 15a versben fel kell figyelnünk a »hús« szó előtt álló névelőre: a »hús«, amivé a Logosz »lett« (1,14), itt a Názáretből jövő egyszerű galileai férfit jelenti. A mondat tehát nem úgy értendő, hogy »ti a hús (test) lelkülete alapján ítéltek«, hanem így: »ti az én húsom (testem) alapján ítéltek meg engem«.
B. Kérdés: ki beszél, hol, mikor és kihez? A 13. versben az első ellenvetést a farizeusok teszik. Ugyancsak ők kérdeznek a 19. versben. Az azonban nem válik világossá, hogy vajon Jézus hozzájuk szól‑e a 12. versben is, hiszen a nagytanácsban történt közjátékot megelőzően utoljára a »sokaság« volt a hallgatósága (7,40). A 8,22-ben a »farizeusokat« újra a »zsidók« váltják fel, a 8,31ben pedig egyenesen »a hívők« szerepelnek. A perikopában megszólalók alakjai elmosódnak, s csak Jézus személye körvonalazódik határozottan. A részletből egyértelműbben kiolvasható, a cselekmény színhelye még mindig a templom körzete (vö. a 7,14 versét a 8,59-cel). A 7. és a 8. fejezetet valamiképpen a helyszín azonossága kapcsolja össze. A szöveg pontosan megmondja, hogy Jézus a szent helyen belül »a kincstárban« beszélt. A Mk 12,41.43; Lk 21,1 is a »kincstárról« és nem az »áldozati raktárról« tesz említést. János az asszonyok udvarán lévő csarnokra gondol, amelyben a tizenhárom persely volt. Miként ez a Márktól és a Lukácstól vett idézetekből kiderül, Jézus többször is járt ezen a férfiak és nők számára egyaránt megközelíthető helyen, és ott tanított. A lombsátor-ünnep folyamán ebben az udvarban esténként fáklyás örömünnepet ültek. Jézus idejében a zsidó gondolkodás eszmeileg összekapcsolta egymással a »víz«, az »öröm« és a »világosság« fogalmait (vö. Zak 14,7-től).
C. Az emberré lett Bölcsesség, aki a 7,37-ben arra szólította fel a szomjazókat, hogy menjenek hozzá, most »a világ világosságának« nyilvánítja önmagát. Az »aki hisz énbennem« (7,38) kifejezésnek a 12c-ben az »aki engem követ« szókapcsolat felel meg. Jézus mindkét esetben ígér valamit a tanítványoknak: az előbbi versben »élő víz folyamait«, az utóbbiban pedig az »élet világosságának« birtoklását. Az ígéret erősödik, de nő a követelmény is. Jánosnál a »követni« vagy az »utána menni« ige a »hinni« szónál egyértelműbben utal az Úrral való sorsközösségre, illetve az ő követésére a szenvedésben azért, hogy vele együtt megdicsőülhessünk (12,26; 17,24). A liturgia exegetikai szempontból helyesen értelmezi a 12c versét, amikor az említett versekkel együtt antifónaként imádkoztatja e szavakat egy-egy mártír ünnepén.”

:
„27. Jézus a világ világossága (Jn 8,12-20)
Még mindig a lombsátoros ünnepeknél vagyunk. Hadd emlékeztessek arra a jelenetre, amikor az ünnepek egyik liturgikus fénypontján a papok egyike vizet hozott a Siloe tavából és ekkor kiáltotta Jézus: ‘… ha valaki szomjúhozik, jöjjön énhozzám és igyék!’ — Már akkor elmondottam, hogy amikor Jézus szinte túlkiáltja az ujjongó és lombokat lengető tömeget, hívogatásának a hangsúlya erre a szóra esik: Mintha azt mondottam volna: hiába hoztok újra és újra vizet a Siloe tavából, ez csak egy szép liturgia marad, egy megszokott szent cselekedet. Aki azonban valójában szomjas, ettől a liturgiától még szomjan halhat. Éppen úgy — s ezt már hadd tegyem én hozzá —, mint ha valaki nem egy, hanem tíz kortyot inna az úrvacsorai borból, s betéve tudja az énekeket és reflexszerűen és pontosan tudja, mikor kell az istentiszteleten leülni és felállni — ettől még szomjan maradhat a lelke, ha nem Jézus Lényéből merít, ha nem az élő Igével oltja szomját.
A másik igét, amelyről ma szólni szeretnék, a lombsátoros ünnep nyolcadik napján mondja Jézus, mégpedig a nők udvarán. Ti. a jeruzsálemi templomnak volt egy udvara, mint már többször említettem, itt volt a gyülekezeti persely és az asszonyoknak eddig volt szabad jönniük, beljebb már nem volt szabad. Ezen az udvaron, illetve az udvarnak a peremén állt 13 oszlop, horog‑ és kampófélékkel felszerelve, amelyre föl lehetett akasztani az áldozati ajándékot is. Itt, ezen az udvaron történt mindaz, amiről legutóbb szólottunk. Itt mentette meg a házasságtörő asszonyt is. Itt gyújtották meg hét napon át a négy hatalmas kandelábert, amelynek fénye az ünnepnapokon s azok éjszakáin messze világított. Mindenhová jutott belőle egy kis rőt fény, s ez a fény mindaddig égett, míg a kakasok nem jelezték a hajnalt. Említettem, hogy az ünnepek utolsó napjai már szinte karneválszerű hangulatba csaptak át. Nos éjszakánként ennek a négy kandelábernek a fényénél ujjongtak, énekeltek és táncoltak az ünneplők.
A nyolcadik napon, a házasságtörő nő megmentése után mondja Jézus a templomban, az asszonyok udvarán, a persely közelében, a kialudt arany gyertyatartók alatt: ‘Én vagyok a világ világossága, aki engem követ, nem jár sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága.’
Hogy mennyire az, akinek itt mondja magát, éppen az előbb bizonyosodott be, amikor sugárzó lénye közeléből menekülnek a kövezésre kész írástudók és farizeusok, mint a sötétségben vagy a pince sarkában meghúzódó pincebogarak, ha valaki rájuk világít.
Itt hangzik el ismét a titokzatos ‘Én vagyok’ vallomás és most ehhez azt a merész állítást fűzi, hogy ő a világ világossága. Mindenekelőtt vizsgáljuk meg, hogy milyen környezetben mondotta ezt Jézus. Mert így kap ez az isteni állítás sajátos jelentést és akusztikát.
1./ A kialudt arany kandeláberek alatt mondotta. Maga ez a tény is beszél nekünk: Látjátok ti, ünneplők, arany kandeláberekkel világítotok hét napon át. Engem pedig csak egy gyanús ácslegénynek, egy rendet megzavaró kóbor prófétának tartotok. S most kialszik az a fény, ami tőletek telik. Ezért mondom én: Van ennél nagyobb világosság s az én vagyok. Az én világosságom nem hét napig világít, és nem néhány száz méterre csupán.
S itt, közben nekünk is eszünkbe jut, milyen nagy kísértésünk, hogy többre becsüljük a ‘kandeláber’ fényét, azaz a templomot az Igénél. A helyet Jézus tiszta evangéliumánál. Vannak, akik képtelenek máshol igét hallgatni, mint csak nagy és díszes templomokban. Hogy miképpen hangzik abban az ige, az már nem lényeges. Fontos a ‘kandeláber’.
2./ De nem csak a kandeláberek alatt mondotta ezt Jézus, hanem a templomban, a vallás ápolásának színhelyén, s ha ott nem Jézus a középpont, nem Ő a világosság, akkor mekkora a sötétség. Ha nem Jézus áll a templom közepén, Igéjével és Szentlelkével, akkor ottlétünk ún. templomozás csupán. Hagyomány, afféle népi szokás. És éppen a mi időnkben kell átélnünk, hogy le lehet szokni egy ún. népi szokásról. Egy-két évtizedre van csak szükség, sőt itt-ott már mondhatjuk ezt múlt időben: volt rá szükség, hogy valami egész más legyen a népszokás. És úgy marad egy nagy templom, mint egy üres csigahéj. — Egyszer egy nagy valláspszichológus mondotta: Az ember gyógyíthatatlanul vallásos. De tegyük hozzá, nem csak Istenről lehet vallani, hanem vallhat valaki egész lényével a gyomráról, a pénzről vagy a hatalomról. Ha nem a Világ Világossága áll vallásunk, vallomásunk középpontjában, bármi más lehet az.
3./ Amikor ezt mondja Jézus: én vagyok a világ világossága, nem csak a templomban mondotta ezt, nem csupán az arany kandeláber mellett, hanem a nagy gyűjtőpersely közelében.
Jó volna, ha az Ő világosságát beengednénk pénzügyeink intézésébe is.
Egyszer azt mondotta valaki, hogy legutoljára tér meg a pénztárcánk. Valóban meg lehet vizsgálnunk, mennyit tudunk odaadni, áldozni a pénzünkből: egyáltalában van‑e valamiféle tizedünk, de egyre inkább még nagyobb problémává válik, hogy mennyire oda tudjuk adni magunkat a pénznek. Mennyire be tudja tölteni a gondolatainkat. Ha nincs, az a baj, ha van, akkor meg az. Ha sok van, hogyan tarthatnám meg és így tovább. Sok szó esik mostanában népünk tragikus szaporulatáról. Demográfusok számíthatják, hogy ha így marad a születések arányszáma, hamarosan több lesz az öregember Magyarországon, mint a fiatal, akik az öregek nyugdíjára fognak keresni. S ennek egyik oka az, hogy a mai ember nem élni akar, hanem jól élni. Világítson bele a Világ Világossága életünknek ebbe az egyre sötétülő zugába is.
4./ De nem csak a templomban mondotta Jézus ezt az Igét, nem csak az arany kandeláberek és a persely mellett, hanem az asszonyok udvarán, egy házasságtörő asszony megmentése után. S tüstént házasságunkba világít bele a Világ Világossága. Mennyivel több fényt kellene beengednünk az Ő világosságából a házasságunkba. Nem sokan tudják, hogy ma Magyarországon minden két órában kimondanak egy válást. Sokféle magyarázat született már erre, sokféle praktikus tanács hangzott el, a legtöbb házasságpszichológus a megromlott szexuális kapcsolat körül toporog. Merjük kimondani, azért lett ilyen sötét a kép a házasság körül, mert hiányzik belőle a Világ Világosságának fénye.
De foglalkozzunk röviden a jézusi vallomás másik felével is: ‘Aki engem követ, nem járhat sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága.’
‘Övé lesz az élet világossága’, ez egyszerre két dolgot jelent: Övé lesz Jézus, és azt is jelenti, hogy Jézus belőle árad ki úgy, mint a világosság és melegség.
Most pedig kíséreljük meg mélyére hatolni annak a szónak, amelyet Károli így fordít, hogy . Ezt a görög szót fordítja így akoluthein. Mit jelent még ez a szó?
1./ Van egy katonai jelentése. Azt is jelenti, követni a katonai parancsnokot oda, ahová az megy, vele, utána menni. Nos nekünk is van ilyen ‘parancsnokunk’: A Küriosz, Krisztus.
2./ Azt is jelenti, hogy a szolga követi az ő urát, minden mozdulatát, óhaját és kívánságát lesi. Nos, van‑e ilyen gazdánk?
3./ Azt is jelenti, hogy egy bölcs tanácsadó bölcs tanácsára hallgatunk, azt megfontolva, tanácsát követjük. Van‑e ilyen mesterünk?
4./ Van ilyen jelentése is: az érvényben lévő törvényekhez, normákhoz igazodni és azok szerint rendezni be az életünket. Ez nem kevesebbet jelent, mint amelyről már oly sok szó esett, hogy Jézus szava, igéje, Lénye egy új életformát hozott. Nos, annyi mindent jelent az  szó. Aki úgy követi Jézust, hogy Jézus egyszerre ura, gazdája, mestere és ez a követés életforma, annak ígéri, hogy övé lesz az élet világossága.
Az csak természetes, hogy ezen a hallgatói, pontosabban a farizeusok megbotránkoznak, hiszen most már nem csak az élő víznek, hanem a Világ Világosságának mondja magát, ez pedig számukra istenkáromlás, hiszen a világosság mint szimbólum az Isten jelképe volt (Zsolt 27,1; És. 60,19; Jób 29,3; stb.).
Majd rájuk jellemző módon a mózesi törvényekre hivatkozva vádolják Jézust, hogy az Ő bizonyságtétele nem igaz, mert csak maga tesz maga mellett bizonyságot, és a törvény szerint legalább két vagy három tanúra volna szükség. Erre Jézus azt válaszolja:
1./ Hogy az ő bizonyságtétele önmagában is igaz, mert ő tudja, honnan jött és hová megy.
2./ S hogy van még egy tanú és ez maga az Atya. S amikor a farizeusok azt kérdezik: hol van a te Atyád? Így felel nekik: Sem engem nem ismertek, sem az én Atyámat; ha engem ismernétek, az én Atyámat is ismernétek.
Kemény beszéd volt ez és rendkívül felborzolhatta a farizeusok és írástudók idegeit, és még inkább maga ellen ingerelte őket Jézus, de senki sem fogta el Őt, mert még nem jött el az Ő órája — magyarázza meg János, hogy miért nem tartóztatják le még az Urat.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/

Kedves ’Megvilágosodottak’!

Az ígért toldás végre elkészült, talán jól jönnek még az alábbi igehirdetések is — előtte pedig az előzőleg küldött anyag Gyökössy gondolatai alapján fakadt ’liturgiai betoldásának’ bővebb kifejtése olvasható a megújulás-világosság igeösszefüggésében. Tartok tőle ugyanis, hogy e téren is elcsúsztunk és túldimenzionáljuk a kérdést, pedig egyedül az számít, hogyan szolgáljuk a templom holt liturgia életté válását az Élő Ige által, a Világ Világossága fényében…

A jeruzsálemi templom halott liturgiájának és az Élő Víznek, a Világ Világosságának ellentmondása arra is rávilágít, hogy nem az számít, lesz‑e, és milyen új liturgiánk, hanem hogy lélekben megújul‑e az egyház, vagy folytatja lelki elsivárosodását. Nem a liturgia, hanem az Élő Ige által lehet megelevenedni! Jézus nem azt mondja, hogy ha meg nem reformáljátok a liturgiát, elvesztek, hanem:  Valamint: 
Megtérés (ahogyan Jézus most mondja: követés, tehát életünk aktív Jézushoz igazítása) nélkül csak holt liturgia van — akár új, akár régi. Bár az  bevezetendő liturgiáról szóló cikkének címe —  — azt sugallja, hogy a liturgiai megújulástól függ az egyház megújulása, tudnunk kell először is, hogy az imádkozó nem erre gondolt, amikor a címbeli mondatot imádkozta — hiszen a mondat így hangzik:  Ez nem a liturgiát jelenti, hiszen az nem egyéni megújulás kérdése. Ha jól emlékszem, ez eredetileg imádsága volt — azt azonban nagyon is jól tudjuk, hogy nem a liturgiát újította meg, hanem először is a szívét adta oda az Úrnak és úgy követte Mesterét, aztán szétosztotta vagyonát a szegények között.
Ha bizonyos értelemben lehetne is így fogalmazni — megfelelő körülírás és háttérismertetés esetén —, az új liturgia propagálási érveként használva csúsztatás a cikk részéről azt állítani, hogy , in: , 2003. január 4. Egészen más kérdés, hogy amikor újulás, ébredés adatott egyházunkban, akkor ennek lehettek kihatásai az istentisztelet rendjére is, de szó nincs arról, hogy ez új liturgia megjelenését jelentené! A 40-50-es évek ébredése sem jelentette azt, hogy emiatt új Ágendát kellett volna használatba venniük a felébredteknek… Nagyon is jól tudták használni a meglévőt.
Csúsztatás a cikk ezen következtetése is:  — Mivel a  nem ír elő liturgiát, ezért a nak igen sok liturgia megfelelhet; miért ne lehetne tetszés kérdése, hogy ezek közül ki melyiket tartja jónak, melyiket érzi sajátjának?
A megújulás nem a liturgián áll vagy bukik — Jézus ilyenről soha nem beszélt. Ő a megújulás és megmaradás egyetlen útjaként mindenekelőtt a megtérést nevezte — ez valóban egyénileg kezdhető és kezdendő el! Ha meg nem térsz, elveszel! Ha meg nem tér egyházunk, elvész! Ha meg nem térünk, valóban megrendülnek nemcsak az ég tartóerői, de egyházi szervezetünk épülete is összedől! Értsük hát jól, és állítsuk vissza a helyes sorrendet! Lehet jó egy liturgia, de ébredés nélkül halott marad — és lehet rossz egy liturgia, élő hittel eleven!
Nem arról van szó tehát, hogy bármiképp is voksolnék a liturgiatervezetet illetően — nem is igazán tehetem meg, mert ahhoz egy egész Ágendát kellett volna már kézhez kapnom —, hanem arról, hogy még véletlenül se kövessük el azt a tipikus hibát, ami ellen Jézus is épp itt, a templomban, az ünnep alkalmából beszél az egész zsidósághoz, és ma hozzánk is! Nehogy a liturgiát — vagy bármit — Jézus helyébe tegyünk, mert akkor valóban menthetetlenül elveszünk, és eltörli a föld színéről egyházunkat is, tagjaival, struktúrájával egyetemben! Megmaradásunk is, megújulásunk is ott kezdődik, ahol az egyháztörténet minden megújulása kezdődött: amikor megtérünk, amikor Isten Igéjéhez térünk vissza! Ha nem megtéréssel szívedben térsz haza a mai istentiszteletről, akkor hiába jelentél meg Isten házában, nem találtál kegyelmet. Mert a kegyelem legelső jele a megtérés; mindenekelőtt ezt végzi el Isten kegyelme a szívünkben, hogy aztán ennek örömétől és erejével hajtva követni tudjuk Jézust.
A megtéréssel indul az új élet — minden egyéb már csak részletkérdés. Ahogyan gimnáziumi matektanárom mondta: . Azaz, ha megvan az alap, a feladat megértése, akkor a többi már csak levezetés kérdése, már csak csukló kell hozzá, hogy papírra vessük a megoldás folyamatát. De addig kár erősítgetni a csuklónkat akár tonnányi papírral, míg azt se tudjuk, hogyan fogjunk hozzá a feladat megoldásához. Amit e nélkül vetünk papírra, az végül mehet úgyis a szemétbe. A liturgia is csupán csuklóerősítő gyakorlat, ami megtérés nélkül végül úgyis csak a szemétbe kerül, kihajíthatjuk a trágyadombra, mert csupán üres és kárhozatos szertartássá válik, lélektelen vallási szélmalomharccá. Ha már van tényleges megújulás,  jöhet a csuklóerősítő gyakorlat, és akkor valóban az életet jelentheti a liturgia is.

From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Monday, January 05, 2004 6:30 PM
Subject: Jn 8,12. (toldás)

:
„Krisztus a világ világossága
János 8,12
Vízkereszt ünnepe

A sátoros ünnep megünneplésének volt egy különösen megragadó mozzanata. A jeruzsálemi templomban az asszonyok pitvarában arany fáklyatartók voltak elhelyezve. Mindegyik hatalmas, 50 láb magas, négy karral ellátva. A karokba nem közönséges fáklyákat helyeztek, hanem lámpákat, amelyeknek még a kanóca is szent volt, régi elnyűtt papi köntösökből készítették. Az ünnep első estéjén négy, papi családból származó gyermek létrán felmászott az arany lámpásokhoz, megtöltötte azokat olajjal, meggyújtotta a lámpákat. A kivilágítás olyan csodálatos volt, hogy a templom és környéke szinte nappali fényárban úszott. A belső pitvarból az asszonyok pitvarába vezető 15 lépcsőn papok, leviták és a templomi zenekar helyezkedett el, s a grádicsok énekeit énekelte. Így nevezték a 120. zsoltártól a 134. zsoltárig terjedő zsoltárokat. A férfiak, a nép előkelői ezalatt vallásos jellegű fáklyatáncot jártak az arany lámpások előtt. Fel van jegyezve, hogy a legkiválóbb táncos Gamaliel fia, Rabban Simeon volt, aki úgy táncolt, hogy közben nyolc fáklyát dobált a levegőben s kapott el anélkül, hogy egyszer is egyet elejtett volna. Ez az ünnepélyes kivilágítás önmagában is megragadóan szép volt, a hozzá fűződő emlékek azonban még szebbé tették. Mindez arra a fénylő tűzoszlopra emlékeztette Izrael népét, mellyel Isten a pusztában vezette őket.
Amikor Jézus az ünnep utolsó napján (Ján 7,37) felmegy a templomba, már semmi sincs az ünnepi kivilágításból. Az arany lámpások csillognak ugyan, de már fényt nem adnak. Kialudtak. Vannak, akik az ige első szavát: ‘Ismét’ úgy magyarázzák, hogy Jézus az esti istentiszteletre ment el. Ha így áll a helyzet, akkor még inkább kirívóbb az ellentét a kivilágított, elsőnapi templom s az utolsó napi homályos templom között. Jézus szeme végigsiklik a kialudt arany lámpákon és megáll a kincstartó helyen (János 8,20), s elmondja a mai igét: ‘Én vagyok a világ világossága… övé lesz az életnek világossága’. Az Ő dicsőségét jelenti meg ezzel a világban. Szép és dicső volt az arany lámpa, de sokkal dicsőbb Krisztus világossága. Ez soha el nem alszik, s nemcsak egy templomot áraszt el fénnyel, hanem az egész világot.
Amikor Jézus kijelenti a maga dicsőségét, sohasem azért jelenti ki, hogy az Ő dicsősége legyen nagyobb, hanem mindig azért, hogy az övéi üdvössége legyen dicsőbb. Amikor így kezd magáról szólni: ‘Én vagyok…’, sohasem azt célozza, hogy az embereknek tájékoztatást adjon arról, hogy kicsoda Ő önmagában, hanem mindig az a gyakorlati cél vezeti, hogy övéi hadd lássák meg, kicsoda Ő az ő számukra.
1. Krisztus a világ világossága, tehát mindenekelőtt azt jelenti, hogy Krisztus az én világosságom. Krisztussal világosságban járok.
a) Krisztus számomra értelmi világosság. A világosságban tájékozódni tud az ember. Látja az utat, melyen járnia kell, s kitérhet a veszedelmek elől, melyek azon az úton leselkednek reá. Világosságban érti az ember a helyzetet, sötétben vak módjára tapogatódzik csupán, mintha mindig idegen világban mozogna.
Az élet nagyon titokzatos. Sok minden előtt értetlenül áll meg benne az ember. Nem érti, hogy ami van, miért van úgy, ahogy van, s miért nincs másképp, mikor az ő véleménye szerint másképp jobb lenne. Nem pusztán elméleti kíváncsiság kérdése ez. A titkok érthetetlen világában gyötrő bizonytalanság lesz úrrá az emberen. Krisztusnál ezek a titkok feloldódnak az Istenbe vetett bizalom levegőjében. Krisztus követőjében az a bizonyosság él, hogy aki fiát nem sajnálta tőlünk, az a világkormányzó Isten semmit sem sajnál tőlünk, amire szükségünk van (Róm 8,32). Ebben a bizalmi levegőben a titkok megszűnnek gyötörni. Egy részük megvilágosodik, mint a lélek üdvösségén munkálkodó eszköz, más részük megvilágosodását pedig nyugodtan ki tudja várni, hiszen megmondotta, az Úr: ‘Amit én cselekszem, te azt most nem érted, de ezután majd megérted’ (Ján 13,7). Néha úgy jár, mint a 73. zsoltár írója. Mikor valamit nagyon nehéz megértenie, közelebb megy Istenhez, bemegy az Ő szent helyére, s ott megérti a megérthetetlent (Zs. 73,16-17).
b) Krisztussal világosságban járok. Ez azt is jelenti, hogy nem bujkálok Isten elől.
Világosságban nem lehet elrejtőzni. Csak sötétben bújhat el az ember. Ez igaz, de hát Isten előtt nincs sötétség! A mindentudó, mindentlátó és mindenütt jelenlevő Isten elől nem lehet elrejtőzni. Előtte nincs sötétség. A legelső kísérlet, az Ádámé is balul ütött ki, s azóta sem tud senki Isten elől elbújni. Gyerekes gondolat tehát azt hinni, hogy van olyan rejtekhely ezen a világon, ahol úgy lehet élni, mintha Isten nem látna. Gyerekes gondolat, de mi felnőttek mégis sokszor játszunk úgy bújócskát Istennel, mint a kis gyermek az édesapjával. A kis gyerek szépen beáll a sarokba, arca elé teszi kis kacsóját s még hozzá a szemét is behunyja, s úgy kiáltja édesapjának: Szabad! Mindenki láthatja, hol van, ő azonban azt hiszi, hogy mivel ő nem látja édesapját, édesapja sem láthatja őt. Mi is úgy próbálunk elrejtőzni Isten elől, hogy kikapcsoljuk Őt a gondolatvilágunkból. Elkergetjük magunktól a Szentlélek Istenre irányító gondolatait, s azt hisszük, hogy ha Isten jelenléte nem tudatos bennünk, nincs is jelen Isten. Aki Krisztust követi, az felhagy ezzel a gyerekes, de nagyon veszélyes játékkal, s megpróbálja, mint ahogy Jézus is tette, hogy mindenben mennyei Atyjára figyeljen, az Ő jelenlétének tudatában éljen.
c) Krisztussal világosságban járok. Ez azt jelenti, hogy vállalom Isten leleplező munkáját.
A fény mindig leleplez. Felfedi a titkokat. Ezért haragszik a bűnös a fényre ahelyett, hogy a bűnére haragudnék.
Így van Krisztussal is. A mai ige előtt van megírva a házasságtörésen rajta kapott nő története. Hogyan leplezi le Krisztus ott a nő vádlóit. Csak egy egyszerű mondat fénycsóvája esik rájuk: ‘Aki közületek nem bűnös, az vesse rá először a követ’ (János 8,7), de ez elég, hogy az előbb még nagy fennhangon erkölcsöket védő vádlók lehorgasztott fővel mind elsomfordáljanak. Krisztussal járni azt a kellemetlenséget jelenti, hogy egy bűnöm sem marad rejtekben, hanem lelepleztetik, de ez a kellemetlenség épp a világosság kegyelme.
d) Krisztussal világosságban járok. Ez azt jelenti, hogy nem titkolódzom emberek előtt sem.
Világos, átlátszó ember vagyok. Nincsenek rejtett szándékaim és hátsó utaim. Őszinte és megbízható ember a Krisztus követője. Igene igen, neme nem. Számítani lehet reá.
2. Krisztus a világ világossága. Ez azt jelenti, hogy a fényt tovább kell vinnem
Ez az ige tehát vízkereszt ünnepén, mikor a három napkeleti bölcs személyében a pogány világ hódol Jézusnak s tiszteli őt, mint aki nemcsak Izrael, hanem az egész világ Megváltója, a misszió iránti kötelességeinkre figyelmeztet bennünket.
a) Leleplezi missziói tétlenségünket. Krisztus követője nemcsak világosságban élő, tehát megvilágított ember, hanem egyben fényforrás is. Övé az élet világossága. Ez az, ami nem látszik rajtunk. Nem vállaljuk a fény misszióját. Magunknak akarjuk megtartani. Napkúrázó keresztyének vagyunk. Élvezzük a fényt, de a saját életünk vékája alá rejtjük. Pedig már Jézus figyelmeztetett a véka alá tett gyertya szomorú sorsára (Máté 5,15). A fény addig él, amíg világíthat, amíg tehát misszióját végzi. Amely pillanatban megszűnik világítani, elkezd haldokolni. Bizonyos, hogy keresztyénségünk ezért olyan élettelen és erőtlen, mert nem végez missziót. A misszió története világosan mutatja, hogy a hazai hitélet elevensége és az egyház missziói lendülete egyenes arányban van egymással. Élő egyháznak mindig van missziója, s misszionáló egyháznak mindig van élete.
b) Leleplezi sötétítő életünket. A fény ellensége az árnyék. Sötét felhő még a nap fényét is el tudja takarni. Krisztus világosságában meg kell látnunk, hogy a misszió legnagyobb akadálya nem a munkáshiány vagy a pénzhiány volt, még kevésbé a ránk bízott evangélium, vagy maga Krisztus, hanem a Krisztus követőinek Krisztust, mint a világ világosságát elsötétítő gonosz élete. A napkeleti bölcsek is messze keletről jönnek hódolni Krisztusnak, saját népe azonban, mint Heródes példája is mutatja, meg akarja gyilkolni Őt. A misszionáriusok hirdetik a szolgáló Krisztust, a keresztyének pedig képviselik az elnyomó uralmat. A misszionáriusok a szeretetről prédikálnak, a keresztyének pedig gyűlölik egymást. Ott künn hirdetik a békességet, itthon meg véres háboruk dúlnak. Lehet‑e csodálni, ha a megnyílt szemű pogány világ becsukja kapuit a keresztyénség miatt Krisztus előtt!
Krisztus a világ világossága, járjak tehát vele én is az élet világosságában!
Krisztus a világ világossága, imádságommal és támogatásommal álljak tehát a fény missziójának szolgálatába!
A kettőt nem lehet elválasztani. Ha Krisztus az én világosságom, akkor mindent el fogok követni azért, hogy Ő legyen az egész világ világossága is. Ha Krisztus a világ világossága, a fény missziójának visszahatása engem is misszionál. Ámen.”

:
„JÉZUS KRISZTUS VILÁGOSSÁGÁBAN
Jn 8, 12
Mindannyiunknak vannak tapasztalatai arról, hogy milyen nagy ajándék a fény, a világosság. Néha még egy gyufaszál fellobbanó fénye is milyen nagy segítséget tud adni olyan ember számára, aki az esti sötétségben keres valamit, nem is szólva a világítótornyokról, melyek nagy messzeségekre adnak jelt a tengerparti kikötőkből. Az őszi ködben milyen derűt tud varázsolni az emberi szívbe a ködön áttörő napsugár! Hosszú tél után pedig a városi utcákon az első tavaszi meleg nap mennyire odavonzza az embereket a napos oldalra.
Amikor Jézus azt mondja magáról, hogy Ő a világ Világossága, akkor nyilván arra is gondol, hogy Ő az, Aki utat tud mutatni az ember számára és segítséget tud nyújtani az irányt és célt keresőknek. Tud derűt adni az embereknek és melegséget adni azoknak, akiket sokszor dermeszt a szeretetlenség őszi hidege. De mindezeknél sokkal többet akar mondani Jézus azzal, hogy Ő a világ Világossága. Nevezetesen azt, hogy a bűn és halál sötét hatalmából Ő tudja az embert megszabadítani, világosságra hozni éspedig úgy, hogy önmagát halálra adta a kereszten és most nékünk ajándékozza halálának gyümölcseit: a bűnbocsánatot, az életet és az üdvösséget. Tehát Jézus úgy a világ Világossága, hogy Ő a bűn és halál legyőzője, a váltság eszközlője, a bűnből való szabadulás megszerzője. Jézus kijelentése azonban még azt is magába foglalja, hogy Ő az, Aki felragyogtatja előttünk Isten igazi arcát. Általa és Benne ismerhetjük meg Istent, Aki ‘az egész emberiséget egy vérből teremtve’. Akinek napja válogatás nélkül süt minden emberre és Aki úgy szerette a világot, hogy az Ő egyszülött Fiát adta, hogy aki hisz Őbenne el ne vesszen, hanem örök élete legyen. Tehát Jézus világítja meg előttünk Isten atyai arcát. Jézusnak ez a kijelentése, hogy Ő a ‘világ világossága’ végül azt is jelenti, hogy Ő hozta és hozza a világba a mindent legyőző szeretetet, amely ‘erősebb, mint a halál’ és tud győzni ott is, ahol már olthatatlannak látszik a harag, legyőzhetetlennek a meg nem értés, áthidalhatatlannak az emberek közötti szakadék és fékezhetetlennek a pusztítani akarás. Jézusban Istennek a szeretete jelent meg a világban, amely meg tud oltani minden haragot, be tud temetni minden szakadékot és meg tud fékezni minden gonosz indulatot.
És ezzel a képpel máris rávilágítottunk arra, hogy Jézus Krisztus nem olyan világosság, amely megbújik valami zárt helyen és megelégszik azzal, hogy egy sötét szobának valamelyik zugát szentjánosbogárnyi fénnyel világítsa meg. Jézus Krisztus az Ő világosságát érvényesíteni akarja a világban éspedig úgy, hogy belőle melegség, útmutatás, szabadulás, életigazság, szeretet és sok-sok megoldás származzék. Vagyis, Jézus Krisztus világítani akar. Ez a világítás jelenti egyfelől a bűnnek a megmutatását és napvilágra hozását, másfelől a szeretet, a segítés, az igazság és élet érvényesítését az egyéni, a családi és közösségi életben egyaránt. Az Ő világosságában lesz kiáltó bűnné minden szeretetlenség, amely megnyilvánul szóban és cselekedetben. Az Ő világosságában lesz égetővé minden társadalmi igazságtalanság, faji megkülönböztetés, gyarmati elnyomás és a kenyér egyenlőtlen elosztása a világban. Az Ő világosságában látjuk meg, hogy a kiontott vér Istenhez kiált mint Ábel vére. Az Ő világosságában ismerjük fel, hogy Isten azt akarja, hogy béke legyen a nap alatt, legyen mindenkinek elég kenyere, szép otthona és a különböző színű és fajú és felfogású emberek kéz a kézben, egyetakarva munkálkodjanak az egész emberiség boldogulásáért, a népek megértéséért és szép jövőjéért. Mindezt úgyis mondhatjuk, hogy Jézus a váltság erőit, a szeretetet, a megbékélést és a reménységet akarja beleárasztani a világba.
Jézus az Ő világosságát nem általában a ‘levegőn keresztül’ árasztja bele a világba, hanem embereken éspedig az Ő tanítványain keresztül. Ugyanakkor, amikor Jézus azt mondja magáról, ‘én vagyok a világ világossága’, a Hegyi Beszédben azt mondja tanítványainak: ‘Ti vagytok a világ világossága.’ Jézus ezzel nyilván azt akarja mondani, hogy az Ő világosságának a tanítványok beszédén és cselekedetein keresztül kell érvényesülnie a világban. A tanítványoknak nem a maguk világosságával, hanem a Jézus Krisztus világosságával kell szolgálatukat betölteniük. Ehhez azonban az szükséges, hogy a tanítványok maguk is világosságban járjanak. Övéké legyen az ‘élet világossága’. Nagyon határozottan mondja Jézus: ‘Aki engem követ, nem járhat sötétségben.’ Ha viszont azt kutatjuk, hogy mit jelent ‘világosságban járni’, akkor ilyen igéket fedezhetünk fel a Szentírásban: ‘Aki azt mondja, hogy a világosságban van és gyűlöli az atyjafiát, az még mindig sötétségben van.’ Továbbá: ‘Az a parancsolatunk is van Tőle, hogy aki szereti az Istent, szeresse a maga atyjafiát is.’ Jézus tanítványainak elsősorban a maguk életében kell megmutatniuk, hogy Övéké lett az ‘élet világossága’. Ez a megmutatás pedig nem nyilvánulhat meg pusztán abban, hogy szép szóval beszélnek Jézusról mint a világ Világosságáról, hanem oda kell élniük az áldozatos és szolgáló szeretetet az emberek elé. Ezt így is mondhatjuk: Jézus Krisztustól kapott szeretettel kell szeretniük, Tőle kapott erővel kell dolgozniuk, Tőle kapott megbocsátással kell megbocsátaniuk és az Ő gondoskodásával kell az emberekről gondoskodniuk. Vagyis új életben kell járniuk! Ha a tanítványok ezt nem teszik, maguk is sötétséget terjesztenek, amely az Isten ítéletét vonja maga után. Azt mondja Jézus: ‘Ha azért a tebenned levő világosság sötétség, mekkora akkor a sötétség?!’ Ha a tanítványok felveszik külsőleg a világosság ruháját, de belsőleg sötétség, szeretetlenség van a szívükben, akkor a hazugság útját járják és az ilyenekre mondja Jézus: ‘Kivetlek téged az én számból.’ Ugyanakkor, amikor Isten iránti hálával kell beszélnünk arról, hogy kétévezreden keresztül Jézus Krisztus sok-sok tanítványán át megjelenhetett Jézus világossága a világban, arról is kell bűnbánattal szólnunk, hogy sajnos a keresztyénség beszélt ugyan Istenről, de elfeledkezett a felebarátról. Az a keresztyénség, amely szépen tudta lefesteni az örök élet örömeit, de sokszor nem törődött azzal, hogy itt a földön több legyen az embereknek a kenyere, egészségesebb az élete és örömtelibb a munkája. Őszintén kell beszélnünk: azok, akik magukat Jézus Krisztus tanítványainak mondották, sokszor akadályozóivá lettek annak, hogy Jézus Krisztus szeretete, gondoskodása rajtuk keresztül megjelenhessék a világban. De ez nemcsak a múltban volt így, sokszor ma is így van ! Vagy nem a sötétség terjesztése‑e az, hogy a faji kérdésben például Dél-Afrikában a keresztyének egyrésze a faji megkülönböztetés mellett van? Csak fájó szívvel beszélhetünk erről és Isten és az emberek előtt szégyenkezve kell megállnunk.
Jézus Krisztus világosságában azonban nemcsak a bűneink fedetnek fel, hanem ugyanebben a világosságban felragyog előttünk a szabadulás útja is. Jézus nem azért világít rá a bűneinkre, hogy aztán valami gyümölcstelen bűnbánat vegyen rajtunk erőt, hanem azért, hogy megtérésre szomorodjunk meg. Ő azért jött erre a világra, hogy kiszabadítson bennünket bűneinkből és a bűn többé ne uralkodjék rajtunk. A tanítványoknak nem sorsa az, hogy bűnben maradjanak és sötétséget terjesszenek, hanem minden lehetőségük megvan arra, hogy ‘mint a világosság fiai, úgy járjanak’. Aki hite által Jézus Krisztusra tekint, az megtapasztalja Jézus Krisztus erejét és eszközzé tud válni arra, hogy ezek az erők beleáradjanak a világba és így felragyogjon Jézus Krisztus világossága. Hol kell ma különösképpen ezeknek a jézusi erőknek megmutatkozniuk? Ott, ahol arról van szó, hogy béke legyen vagy háború, leszerelés, vagy fegyverkezés, gyarmati népek felszabadítása, vagy elnyomása, a népek békés egymás mellett élése, vagy egymással szemben való harca, társadalmi igazságosság, vagy a kevesek jóléte, szép jövendő, vagy elpusztult országok és világrészek. A Jézus Krisztus tanítványainak úgy kell Jézus Krisztus világosságát megmutatniuk, hogy szeretetben járnak, békességet munkálnak és az életért küzdenek. Tehát odaállnak a béke, a több kenyér, a teljes leszerelés és a békés jövendő építése mellé. Mindezt teszik úgy, hogy boldogan bizonyságot tesznek Isten bűnbocsátó szeretetéről, irgalmáról, üdvösséget adó kegyelméről, Jézus Krisztus haláláról és feltámadásáról és e szóval való bizonyságtétel mellett cselekedeteikkel pecsételik meg hitüket és bizonyítják meg, hogy övéké lett az ‘élet világossága’.
Igehirdetésünk jelenlegi témájáról: ‘Jézus Krisztus a világ világossága’ tárgyal majd a keresztyéneknek az a nagygyűlése, amely november közepén az indiai Újdelhiben lesz. Akkor végez jószolgálatot ez a világgyűlés, ha a jelenlevő keresztyének indítást kapnak arra, hogy Jézus Krisztus követésében önfeláldozó szeretettel szolgálják az egész emberiség ügyét, jólétét és békéjét. Jézus Krisztus tanítványainak idehaza Magyarországon azért kell imádkoznia, hogy ez a világgyűlés ilyen értelemben tölthesse be szolgálatát és mi magunk is így végezhessük el munkánkat drága magyar népünk között. Erre segíts minket szerető mennyei Atyánk.”

:
„
Alapige:
‘Ismét szóra azért hozzájok Jézus, mondván: Én vagyok a világ világossága: a ki engem követ, nem járhat a sötétségben, hanem övé lesz az életnek világossága. Mondának azért néki a farizeusok: Te magadról teszel bizonyságot; a te bizonyságtételed nem igaz. Felele Jézus és monda nékik: Ha magam teszek is bizonyságot magamról, az én bizonyságtételem igaz; mert tudom honnan jöttem és hová megyek; ti pedig nem tudjátok honnan jövök és hová megyek. Ti test szerint ítéltek, én nem ítélek senkit. De ha ítélek is én, az én ítéletem igaz; mert én nem egyedül vagyok, hanem én és az Atya, a ki küldött engem. A ti törvényetekben is meg van pedig írva, hogy két ember bizonyságtétele igaz. Én vagyok a ki bizonyságot teszek magamról, és bizonyságot tesz rólam az Atya, a ki küldött engem. Mondának azért néki: Hol van a te Atyád? Felele Jézus: Sem engem nem ismertek, sem az én Atyámat; ha engem ismernétek, az én Atyámat is ismernétek. Ezeket a beszédeket mondá Jézus a kincstartó helyen, a mikor tanít vala a templomban; és senki sem fogta meg őt, mert még nem jött el az ő órája.’
János 8,12-20
Nem véletlen az, hogy ez a mai napra következő igerész így kezdődik: ‘Jó reggel azonban ismét ott vala [Jézus] a templomban, és az egész nép hozzá méne; és leülvén, tanítja vala őket.’ (2. vers) Én szentül hiszem, hogy ugyanez így igaz szóról-szóra itt is, most is, ebben a templomban is. Hogy tudniillik: Jézus, Aki tegnap este és az elmúlt esztendőben is olyan sokszor volt itt, ma reggel, ennek az újesztendőnek a reggelén ismét eljött ide, itt ül közöttünk, és újra hajlandó tanítani bennünket. Valami áhítatos nagy hálával telik meg a szívem, hogy ez újesztendő reggelén első utam oda vezethet, ahol Jézus is ott van. Nem olyan magától értetődő ám ez, hanem a legnagyobb kiváltság, hogy szabad Ővele kezdenünk ezt az évet. Vegyük tehát hálásan tudomásul, hogy jelen van az Úr, és tanít bennünket!
Íme, az első tanítása számunkra ebben az esztendőben így hangzik: ‘Én vagyok a világ világossága: a ki engem követ, nem járhat a sötétségben, hanem övé lesz az életnek világossága.’ (12. vers) Roppant hatalmas kijelentés ez! Figyeljük csak meg! Nem azt mondja, hogy szeretném, ha én lehetnék a világ számára a világosság, vagy én akarok lenni a világ világossága, vagy szeretnék egy kis világosságot, egy kis fényt belevinni ebbe a világba, hanem így szól: ‘Én vagyok a világ világossága.’ Tehát nem óhajtásról, vagy követelésről van itt szó, hanem tényről, — ami fölött kár vitatkozni, elmélkedni, amit egyszerűen tudomásul kell venni. Ez újesztendő reggelén kijelenti az Úr mindnyájunknak, akik itt vagyunk: Vegyétek tudomásul, és számoljatok vele tudatosan az elkövetkező év napjaiban és helyzeteiben, hogy ‘én vagyok a világ világossága!’ — És egy történet kapcsán majd, s Jézusnak hozzá fűződő beszédeiből kiderül, hogy egészen konkrétan mit jelent számunkra ez a világosság?
A történet ismerős. Jézus a templom előcsarnokában ül és tanít. Egyszer csak félbeszakítja egy hadonászva, kiabálva közeledő csoport: írástudók és farizeusok hoznak egy asszonyt, akit házasságtörésen kaptak rajta. Nehéz eset. Mózes törvénye a megkövezés általi halálbüntetést írja elő reá. Odavonszolják a szerencsétlent Jézus elé, kiteregetik a bűnét és várják, mit szól hozzá a Mester? De Jézus nem szól semmit. Hallgat! Majd lehajol, és ujjával elkezd írni valamit a homokba. Mindegy, hogy mit. Ezzel fejezi ki, hogy neki egészen más véleménye van az egész jelenetről, mint a többieknek. Végre a tolakodó, szorgalmazó kérdezősködésre felegyenesedik, és így szól: ‘A ki közületek nem bűnös, az vesse rá először a követ.’ (7b vers) Újra lehajol, megint ír valamit a homokba még csak tekintetre sem méltatva az egész társaságot. És amikor egy kis idő múlva megint feltekint: már senki sem volt ott az asszonyon kívül. A vádlók egymásután mind elsomfordáltak onnan. Eloldalogtak, mint óvatlan pillanatban a tetten kapott rossz gyermek.
Látjátok mit jelent az, hogy Jézus a világ világossága? Aki odakerül a sugarába, azt leleplezi. Arra kíméletlenül rávilágít, de olyan vakító fénnyel, hogy azt nem lehet elviselni. Nem szépíti Jézus az asszony bűnét, tudja Ő jól, hogy nagy bűnöst hoztak ide hozzá, de isteni világosságának a megítélő fénye nemcsak az asszonyra esik most, hanem vádlóira is. És ebben a rettentő fényben egyszerre kezd eltűnni a különbség a vádlók és a vádlott között. Jézus Krisztus, a világ világossága olyan bűnöket hoz napfényre, amelyek egyébként a jólneveltség, vallásosság, műveltség palástja alatt sokszor egy életen át képesek megbújni, titokban maradni. Lám, nem mondja nekik senki, hogy ők is vétkesek a házasságtörés bűnében, csak nem kapta őket rajta senki, ügyesebben csinálták, sikerült a dolognak titokban maradni. — Nem mondja nekik senki, mégis úgy érzik magukat, mintha most a nyilvánosság előtt kapattak volna rajta ugyanazon a bűnön, amivel az asszonyt vádolták az előbb. Nem mondja nekik senki, hogy nem egy házasságtörési eset miatt fáj nekik annyira a szívük, hanem Jézust akarják kelepcébe csalni, nem az igazságot keresik ők, hanem a bosszú lehetőségét Jézus ellen. Nem mondja meg ezt nekik senki, mégis Jézus mintha a szívük indulatait írta volna bele a porba, hogy olvassa el mindenki nyíltan. Lelepleződtek. Megítélte őket a világosság!
Óh, áldott világosság, amely felderíti a szívek titkait, rejtett szándékait, gondolatait, bűnös indulatait! Mindig leleplezi, amit rejtegetsz! Azt hiszem, alig-alig van ember a világon, aki ne került volna már összeütközésbe a hetedik parancsolattal: ‘Ne paráználkodjál!’ Vagy ha azzal nem, hát az ötödikkel, a szülők tiszteletéről szólóval. Vagy a nyolcadikkal, a lopásról szólóval, vagy a hatodikkal, azzal, hogy ne ölj, vagy az elsővel, az egy igaz Isten mellett a bálványokat tiltó parancsolattal. Nos, a világ világossága éppen azért gyulladt föl a földön, hogy mindezeket leleplezze, kiderítse. Állj csak oda a fényébe, majd megtudod, ki vagy te valójában! Majd meglátod, mennyire semmi okod és jogod nincs ahhoz, hogy akár a legcégéresebb bűnöst is vádold, hogy bárki fölött pálcát törj, ítéletet mondj, — ott abban a kíméletlenül megítélő fényben kiderül, hogy semmivel sem vagy különb a legutolsónál, a legaljánál!
És Testvérek, adjunk hálát érte, hogy van ilyen világosság! Ne zárkózzunk el ennek a világosságnak a drága áldása elől! Sőt, igyekezzünk magunkat minden nap odaállítani a fényébe, hadd világítson át, hadd fedje föl azokat a még talán nem is tudatos bajokat, károkat az életünkben, azokat a titkos sebeket, amik miatt nem tudunk igazán boldogok, vidámak, békések, megelégedettek lenni! Hadd fedje fel életünk bajainak, kudarcainak, ferdeségeinek, gátlásainak a legmélyebben fekvő okát a lelkünkben! Ennek a világosságnak a fényében maradni és járni: ezt jelenti a Krisztus követése. ‘Én vagyok a világ világossága: a ki engem követ, nem járhat a sötétségben, hanem övé lesz az életnek világossága.’ (12. vers) Nem arról van tehát szó, hogy aki Krisztust követi, most már többé sohasem követ el bűnt, hanem azt, hogy a bűn nem tudja többé bevenni magát a lelkébe, nem tud meghúzódni a titokban maradás rejtekében, fedezékében, lelepleződik, reflektorfénybe kerül, — és ezt nem szereti a bűn!
A történetbeli farizeusok és írástudók is, akik azt a bűnös asszonyt idevonszolták, bekerültek egy pillanatra a világosság fénysugarába, de menekülnek is belőle rögtön! Ez az, amikor valaki nem akar járni a világosságban. Mint a megriadt nyúl, amikor éjszaka az autó-reflektor fénycsóvájába kerül, és futva menekül. Vannak emberek, akik nem szeretik a világosságot, hanem inkább szeretik a sötétséget. Egyenesen elzárkóznak a világosság elől. Úgy, mint ezek a farizeusok és írástudók, akik, amikor hallották Jézusnak önmagáról való kijelentését, hogy Ő a világ világossága, dühükben és féltékenységükben nem tudnak mást mondani: ‘A te bizonyságtételed nem igaz!’ (13c vers) — Jézus így felel rá: ‘Ha magam teszek is bizonyságot magamról, az én bizonyságtételem igaz; mert tudom honnan jöttem és hová megyek; ti pedig nem tudjátok honnan jövök és hová megyek.’ (14. vers) És mivel Jézusról nem tudják, azért önmagukról sem tudják, honnan jöttek és hova mennek? Honnan is tudhatnák, hiszen a sötétségben járnak? A sötétben csak csavarogni lehet. És csak a világosságban lehet vándorolni. A vándor az, aki tudja, honnan jött és hova megy? A halálból jött és az életbe, az örökéletbe megy! Ha nem akarsz szomorú csavargója lenni ennek az életnek az újesztendőben, hanem céltudatosan vándorolni: akkor járj a világosságban, ne fuss, ne zárkózz el a világosság elől! Azok vándorolnak, akik nem a farkasréti temető felé, hanem az atyai hajlék felé veszik az útjukat.
Aki nem a világosságban jár, annak Jézus megmondja, mi lesz vele! ‘A ti bűneitekben fogtok meghalni.’ (21c vers) És a továbbiak folyamán még kétszer megismétli Jézus ezt a rettentő kijelentést: ‘Azért mondám néktek, hogy a ti bűneitekben haltok meg: mert ha nem hiszitek, hogy én vagyok, meghaltok a ti bűneitekben.’ (24. vers) Nem kis dologról van itt szó! Vagy járunk a Krisztus leleplező, megítélő világosságában, vagy pedig jobban szeretjük a sötétséget a világosságnál, akkor járunk a sötétségben, és végül meghalunk a bűneinkben!
De Jézus nem akarja, hogy valaki is meghaljon a bűneiben. Hiszen azért halt meg inkább Ő maga, mert semmiképpen nem akarja, hogy valaki közülünk a bűnben haljon meg! Hiszen a bűnben meghalni azt jelenti, hogy végérvényesen, menthetetlenül elkárhozni! — Lám: a házasságtörő nőnek sem kellett a bűneiben meghalnia. Amikor leleplezve, felfedve, megszégyenítve ott marad a világ világossága fényében, élete legáldottabb, legfenségesebb pillanata következik be. Jézus és egy bűnös lélek, együtt, csendben, négyszemközt egymással. Az asszony remegve várja az ítéletet, szorong Jézus előtt. Tudja, hogy méltán sújthat le rá az ítélet. Nem menti magát, nincs mentsége! És ebben a feszült csendben születik meg a csoda, a szabadítás! Az, hogy: ‘Én sem kárhoztatlak!’
Igen, amikor a törvény által vádolt, elítélt és szorongatott szív reszket az Úr előtt, amikor egészen rászakadnak a félelmek, amikor eljut odáig, hogy most már csak a kárhozat várhat rá, akkor csodálatos melegséggel hajlik le hozzá a Megváltó szíve, akkor kitárul teljes melegével, szeretetével, gazdagságával. Egyszerre elhallgat minden vád, a legbelsőbb vádoló hang is, és megszólal az Úr: ‘Én sem kárhoztatlak!’ Csodálatos világosság: leleplez kíméletlenül, de nem űz el, nem öl meg, hanem új életre ébreszt! Olyan világosság ez, amely nemcsak ítélet, hanem kegyelem is, — nemcsak megláttatja a bűnt, hanem meg is bocsátja annak, aki Benne marad! Nemcsak felfed, hanem el is fedez! Nemcsak megvilágít, hanem melegít, erősít, és tisztít is! Ahogyan ez az asszony megtisztult ott a világ világossága fényében, és megszabadult bűnéből, ugyanúgy lehetséges ez másoknak is, neked is, nekem is!
‘Én sem kárhoztatlak: eredj el, és többé ne vétkezzél!’ (11b vers) Ahol ezeket az áldott szavakat meghitt csendben, négyszemközt Krisztussal, egy bűnbánatra ébredt lélek meghallja, ott mindig új élet kezdődik!
Itt újul meg a te életed is, az újesztendőben is, a világ világossága fénysugarában! — A világ világossága! Az élet világossága! Hidd el, hogy Nélküle csak sötétség van! A fénytelen élet, örömtelen élet, reménytelen élet, szomorú élet! De aki Őt követi, nem járhat sötétségben, mert övé lett az életnek világossága!
Újév reggelén Urunk első tanítása ne csak mára szóljon, hanem az egész esztendőre! ‘Én vagyok a világ világossága!’ Számolj vele tudatosan az elkövetkező év napjaiban, helyzeteiben! Keresd ezt a világosságot, nyílj meg ez előtt a világosság előtt! Aki nem akar a sötétben járni az újesztendőben, annak legyen a programja az, amit egyik szép énekünkben így kérünk:
Általjársz Te mindent;
Rám ragyogni engedd
Életadó, áldott Lelked!
Mint a kis virág is
Magától kibomlik,
Rá ha csöndes fényed omlik:
Hagyj, Uram, Vidáman
Fényességed látnom
S országod munkálnom!
165. ének 4. vers
Ámen
1951. január 1. újév”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/