Title: Kedves ’Jézus-rágók’
Subject: Jn 6,48-59. - Rágás vagy mállás - Laetare (Böjt 4.)
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. március 29. 11:21
Tárgy: Jn 6,48-59. - Rágás vagy mállás - Laetare (Böjt 4.)

Kedves ’Jézus-rágók’!

Sajnálom, de nem jutottam még a kommentárok feldolgozásának végére. Most viszont el kell kicsit mennem, ezért úgy döntöttem, hogy két részletben küldöm előkészületi gondolataim, hogy legalább ami kész, azt minél előbb közzé tehessem, mert sajnos lehet, hogy a második részlet elkészülte már nem mindenkinek jelent segítséget amiatt, hogy késik…

Vázlatkísérlet:
Cím: Rágás vagy mállás
Vitahelyzet
Életközösség
Kemény beszéd
Örök élet beszéde

(Címmagyarázat: vagy rágja az ember Krisztus testét, vagy elmállik — örök élet vagy örök halál a lehetőség, nincs átmenet.)

Iszonyú nehéz textus és téma adatott mostanra. Leginkább menekülni volna kedve az embernek, mondván, hogy ez csak unalmas lesz a gyülekezet számára, sokkal kézzelfoghatóbb, sokkal gyakorlatibb, sokkal szemléletesebb, sokkal érthetőbb, sokkal egyszerűbb prédikációra van szükség. Gondolkodjunk el azonban azon is, hogy a Jézus körül levő hallgatóság esetén is bárki kifogásként emelhette volna mindazt, amit magunk fel tudnánk most hozni — hiszen az ottani hallgatóság ‘teológiai műveltség’ tekintetében semennyire nem különbözött az ittenitől (sőt, a keresztyén hallgatóság még előnyben is van, hiszen a zsidóság ismeretei mellé odatehetjük az ÚSZ ismeretét is). Ha Jézus nemcsak egyszerű képeket, rövid történeteket, átlátható eseményeket használt fel arra, hogy Isten országát hirdesse, hanem ilyen ‘kőkemény teológiát’ is adott, elvont fogalmakkal is dolgozott, akkor miért kellene nekünk, mai igehirdetőknek elrettenni attól, hogy e textus kapcsán magunk is Jézus nyomdokaiba lépjünk?! Így hát nem a ‘teológiai színvonalat’ kell lejjebb venni, hanem Krisztus gyülekezetének kell edződnie, hogy a magasra emelt lécet is képes legyen átugorni. Közben persze lesznek ma is értetlenek, sőt, megsértődők, megbotránkozók — ha Jézus beszédére voltak, a miénkre is lesznek. De ha ez Jézus számára nem volt ok arra, hogy elkerülje a kényes és elvont témát, akkor nekünk sem lehet.
Ma tehát egy kicsit a jézusi vitamódszerbe is betekintést nyerünk…

Enni kell Jézust — e nélkül meghalunk! Sok példát lehetne hozni ezzel kapcsolatban: hogyan haltak meg lelkileg emberek, akik elhanyagolták a ‘Krisztus-rágást’. Bushról mondogatják, hogy keresztyén (metodista), és hogy minden reggel imádkozik, stb. Nem ismerem a részleteket. Azonban megdöbbentő példája, mennyire kézzelfoghatóan halálos következménye van, ha valaki elmulasztja Krisztust rágni! Ha jól tudom ugyanis, Bush — átmenetileg (?) — szünetelteti gyülekezettagságát, mert le akarták beszélni a háborúról. Inkább hátat fordított a gyülekezetnek — és, mivel a keresztyénség közösségi lét, így tulajdonképpen Krisztusnak —, csak hogy elindíthasson egy jogtalan és — ezért egyúttal — igazságtalan háborút…

Hihetetlen mindaz, amit Jézus mond… Könnyen ott találjuk magunkat is a vitázók és megbotránkozók oldalán, hiszen annyi minden van, ami nem fér bele fejünkbe, képtelenek vagyunk megérteni, elképzelni — és bizony elfogadni is! A lényeg sokaknak akad a torkán: hogyan támaszthatná fel Isten a halottakat? Hiszen elporlad! Talán kiássa és kinyitja a koporsót is? — kérdezte egyik hittanosom. Ehhez hasonlóan temérdek észérvet tudunk felhozni, ami lehetetlenné teszi a feltámadást — de legalábbis problémássá, logikailag kezelhetetlenné, értelmezhetetlenné, értelmetlenné. Ahogyan testének rágását, vérének ivását is feldolgozhatatlannak találja az emberi elme. Jézus nem száll vitába — egyszerűen csak megismétli, még nyomatékosabban a kijelentést. Sokszor képzeljük azt, hogy ha valaki valamit nem ért, nem tud elfogadni, akkor csak az a baj, hogy nem fogalmaztunk elég világosan, elég jól, elég ügyesen — és ezért a teendőnk az, hogy másképp próbáljuk megfogalmazni, és ha még ez sem elég jó, akkor újabb és újabb kísérleteket tegyünk. Jézus azonban egészen mást tesz itt. Nem próbálja logikusabbá tenni mondandóját — mert ami nem a logika keretei között mozog, azt nem is lehet. Aminek megértése hitet követel, azt magyarázhatjuk akármeddig logikusnak tűnő eszmefuttatásokra támaszkodva, akkor sem érhetünk célt. Ami hitet követel, az hitet követel…

Nem lényegtelen az sem, hogy ezt követően tömegesen hagyják el Jézust. Sokszor hangoztatjuk, hogy attól függ, mennyien vonzódnak az egyháztól, hogy hogyan tesszük mi magunk vonzóvá. Máskor meg arról beszélünk, hogy ha igazán hirdetjük az evangéliumot, akkor majd odafigyelnek az emberek, komolyan veszik szolgálatunkat, stb. Van, aki szerint az, hogy sikerül‑e összegyűjteni az ifjúságot, attól függ, hogy imádságban, Jézus elé járulva készülünk‑e az alkalmakra. Ezek az elképzelések mind ‘technikává’ teszik (degradálják!) az egyház szolgálatát, és elfelejtik, hogy az, amit tovább kell adnunk, nincs a kezünkben! Jézus példája is egészen mást mutat: az evangélium, az Ő szava megoszlást kelt, meghasonlást támaszt, szakadást okoz! Van, aki felháborodik, megbotránkozik rajta. Mégpedig a többség! És van a kisebbség, akik kitartanak Jézus mellett, ahogyan Péter is vallja: „Uram, kihez mennénk? Örök élet beszéde van Nálad. És mi hisszük és tudjuk, hogy Te vagy az Istennek Szentje.” (68.)

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Jn 6,41-50.
Hogy mennyire az emberen is fordul az örök élet, azt világosan megmondják ezek a versek. Mert Jézusnak csak az emberi természetét ismerik el, azt, amit látnak és pontosan tudni vélnek. Az égből alászállt kenyeret, az isteni természetet nem akarják meglátni benne.
Jn 6,51-60.
Miután Jézus arról beszélt, hogy ő az élet kenyere a hit által, áttér ennek a hitnek egyik legnagyobb, legdrágább titkára, arra a kenyérre és arra az italra, amelyet majd ő ad az oltáriszentségben. Jézus szavai félreérthetetlenek és világosak: az ő testét enni kell, az ő vérét inni kell.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Ján 6,48
Lásd a 35. v.
Ján 6,50
A manna nem bírt magában azon erővel, hogy örök életet adjon a testnek és léleknek, hanem én, a mennyből leszállott kenyér, bírok. Eddig (48. v.) Jézus azon mennyei kenyérben való hitről szólott, melynek nevét ő magának tulajdonítja; most annak éldeletéről szól, s mikép fogja azt egykor ételűl nyujtani. Hogy itt és a következőben betűszerint a kenyér és bor színe alatt az ő szentséges személyének titokteljes ételéről, és nem csupán jelképleg a benne való hitről vagyon szó: kitűnik először ama világos szavakból (54. 55. v.) melyeket a zsidók tulajdon értelemben fogtak fel, és Jézus, mint tulajdon értelemben mondottakat, nem czáfolta meg, sőt megerősítette; azután a test és vér elkülönzéséből, mi szükségtelennek látszanék, hacsak az ő személyében való hitről volna szó; végre a sz. atyáknak, s az efezusi és trienti (13. ül. 1. fejez. 21,1.) sz. gyülekezeteknek egybehangzó értelmezéséből.
Ján 6,52
A görög szerint: az én testem, melyet a világ életéért adni fogok. Jegyezd meg e kifejezést: adni fogok, adandó vagyok. Ebből kitűnik, hogy Jézus egy leendő eledel ételéről szólt, nem pedig csupán az ő jelenlevő személyének hit által való elfogadásáról.
Ján 6,54
azaz: nem nyertek azt magatokba. A ki, úgymond sz. Bazil, a keresztség által újjászületett az életre, ezt a szent titkok étele által kell táplálnia. Az anyaszentegyház szoros kötelességévé teszi hiveinek, hogy évenkint legalább egyszer járúljanak az Úr asztalához. Ez igékből azonban nem következik, hogy az Úr vételének szükségképen mind a két szín alatt kell történni; mert a szentirási szólásmód szerint, valamint más helyen, úgy itt is az ‘és’ kötszó ‘vagy’ helyett értendő (vesd össze: Móz. II. 21,31. 22,10. Ezekiel 44,22. Kor. I. 11,27.). Mivel mindenik szín alatt az egész Krisztus jelen vagyon, elég őt egy szín alatt is venni. Csak az áldozó papoknak parancsoltatik mind a két szín alatt az Úr vétele (ennek okát lásd Máté 26,27. 36-ik jegyz.). Erről bővebben nyilatkozott a trienti sz. gyülekezet (21. ül. 1. fejez.).
Ján 6,55
Ime az Úr szent teste mint veti el benned az üdvözűlten és dicsőűl feltámadandó testnek magvát. Vesd össze: Zsolt. 21. 37-ik jegyz.
Ján 6,56
mert ti az én testemet ehetni, és véremet ihatni fogjátok, mert mind a kettőt ételül és italúl (a kenyér és bor szine alatt) fogom nektek nyujtani.
Ján 6,57
E szavakkal van kifejezve Krisztus benső egyesűlése az emberrel, ki őt méltán veszi magához, melynélfogva benne, az ő testében és lelkében Krisztus él, hogy e szavakkal éljünk, és viszont az ember Krisztusban él. Ar. sz. János szerint: Krisztus az emberrel összeolvad; s sz. Cirill megjegyzi erre: Nem csupán szeretetét közli velünk Krisztus, hanem természetét is; valamint a tűz által elolvasztott két viaszdarab egygyé lesz, úgy egyesűl Krisztus velünk; ő mibennünk van, és mi őbenne.
Ján 6,58
A Fiú mindent az Atyától veszen, s azért csak az Atya által él; az ember mindent a Fiútól veszen, s azért csak a Fiú által él. Valamint az Atya a Fiúban, és a Fiú az Atyában marad, ez isteni lényegét közölve, amaz elfogadva azt: úgy Jézus is szent testét adván, bennünk marad, s annak vétele által mi őbenne maradunk.
Ján 6,59
Az Üdvözítő itt a kenyér vételéről szól. Ebből következteti a trienti sz. gyülekezet (21. ül. 1. fejez.), hogy az Úr vétele a kenyér szine alatt is elegendő. ‘A ki ezt mondotta: Ha nem eszitek az ember fia testét, és nem iszszátok az ő vérét, nem leszen élet tibennetek, ugyanaz mondotta ezt is: A ki e kenyeret eszi, örökké él. És a ki mondotta: A ki eszi az én testemet, és iszsza az én véremet, énbennem lakik, és én őbenne, ugyanaz mondotta ezt is: A ki e kenyeret eszi, örökké él.“”

(Jubileumi kommentár):
„Ján. 6,45–51. A pusztai manna és az ‘élő kenyér’.
Isteni titok kijelentése emberi fogalmakkal. Az evangélisták úgy igyekeztek megszólaltatni Krisztus kijelentését, hogy az Isten szava maradjon, ugyanakkor arra törekedtek, hogy Isten szava úgy hangozzék, hogy megragadja azt az embert, akinek a számára Isten kijelentése jelenti a gyökeres és végérvényes megoldást. Jézus kijelentése úgy szól közvetlen környezetéhez, hogy az ismert üdvtörténeti eseményekkel összefüggésben eszméltet arra a többletre, amit ő jelent nekik, de nemcsak nekik, hanem az egész világnak. – Jézus egyetemes érvényű megváltó munkáját hirdeti, a világért adja oda életét, képes kifejezésekkel, emberi szavakkal világítja meg ezt az ember számára döntő jelentőségű tényt. Ismert fogalmak által közli az ismeretlent, emberi fogalmak által Isten eszkhatológikus tettét, szabadító munkáját hirdeti úgy, hogy az emberi fogalmak jelzéseivé válnak tettei oly módon, mint ahogyan a különböző útjelző táblák, illetve az élet különböző területein használt egyezményes nemzetközi jelzések. — János evangéliumának e részlete nyilvánvalóvá teszi, hogy a fogalmak jelzéseit helyesen kell megértenünk ahhoz, hogy Jézus kijelentése közvetítse számunkra azt, amit hallgatóinak hirdetett: Isten páratlan jelentőségű, minden ember számára életet, örök életet jelentő munkáját. — A múlt Istene a jelen szabadító Ura. A manna ajándékozója az élet ajándékozója. Az üdvtörténeti múlt előre mutatott arra a korszakra, amelyben Isten nem csak egy nemzedéknek ad csodálatos, a maga körülményei között megoldást jelentő segítséget, hanem az egész világnak úgy, hogy az nemcsak földi körülményei között jelent megoldást, hanem azon túl is. Isten az ember tanítója, megtartója, üdvözítője, ha él azzal a lehetőséggel, amely Jézus által adatott.
45–46. Mindnyájan Istentől tanítottak lesznek.
Az Atya rejtett munkája a Fiúhoz juttatja el az embert. Az a feszültség, ami a 44. versben érzékelhető, a 45. versben oldódik fel oly módon, hogy nyilvánvalóvá válik az Atya egyetemes, mindenkit átfogó szeretete. Az, ami az ember számára lehetetlen, Istennek lehetséges, és Isten a maga korlátlan lehetőségét az ember javára érvényesíti. A pantes, pas fogalmai annak az Istennek a jóságát hirdetik az emberi nem iránt, aki már az ószövetségi korban Izráel prófétái által is azt a kort hirdette (Ézs 54:13), amikor mindenki ismerni fogja őt (Jer 31:34; Ézs 11:10; Jóel 3:1). Mindenkinek szabadsága van arra, hogy az Atya hatása alá kerüljön, mert erre ő teremtett lehetőséget. Az Atya Lélek által való hatásának következménye az ember megvilágosodása. A prófétai idézet bevezető formája ugyanaz, mint az ApCsel 7:42; 13:40-ben vagy a Róm 9:25-ben. Kai esontai pantes didaktoi theou. Isten az eszkhatológikus kor eseményeként úgy hirdetteti a Messiás megérkezését, hogy vele párhuzamosan hirdeti az ő emberek bensőjében láthatatlanul, de valóságosan végbemenő munkáját (Ézs 54:13; Jer 24:7; 31:33–34; Jóel 2:27; Hab 2:14; 1Jn 2:20.27; 1Thessz 4:9). Az Atya részéről biztosított lehetőség nemcsak az, hogy van Jézus, hanem az is, hogy az ember odamehet hozzá. Az evangélium azt hangsúlyozza, hogy a hit az eszkhatológikus kor ajándéka, amely nem az ember természeti adottságaiból ered, de nem is mágikus dolog. Az Atya hatására az ember elindul Jézushoz, és aki hozzá megy, azt ő nem utasítja vissza. Az Atyát hallgatni és tőle tanulni azt jelenti: hinni, Jézushoz menni. Ez a kijelentés nyilvánvalóvá teszi, hogy a hit lényegéhez mennyire hozzátartozik a paradoxia. Az Atya munkája, az ember készsége egyszerre és egymástól el nem választható módon nyilvánul meg benne. Az Atya szava Krisztus által szól. Krisztus jeleníti meg az Atyát, ő szól Jézus önkijelentésében és később a keresztyén igehirdetésben. Az Atya Krisztus által lett az ember tanítója. Jézus által érkezett el az a kor, amiről a próféták előre szóltak. Isten emberi szavak által szól, az emberi szó Isten szava lehet, erőt közvetítő, embereket a holtpontról elmozdító, gyógyító, megújító üzenet.
47–51. Az élet objektív és szubjektív feltétele.
‘Aki hisz, annak örök élete van.’ Jézus a közismert nyomósító szóval erősíti meg korábbi kijelentését a 35. vershez kapcsolódva. Újra felveti a levél főtémáját, és két oldalról világítja meg azt. Az ünnepélyes bevezető után először a megtartó erő szubjektív feltételéről szól: aki hisz, annak örök élete van; majd közvetlenül ehhez kapcsolódva az örök élet objektív alapját világítja meg képes kifejezéssel: ‘én vagyok az élet kenyere’. A 31–33. versekre utal Jézus önkijelentése. Az atyák és a Jézusban hívők közti különbséget világítja meg. Az atyák korában a manna a pusztai generáció számára csodálatos segítség volt, azonban a haláltól nem mentette meg őket. Aki azonban abból a kenyérből eszik, amely Jézus személyében a mennyből szállt alá, örökké fog élni. Erőteljes hangsúly kerül arra, hogy maga Jézus, és nem a Mózes korában adott manna az élő kenyér. Egyrészt megismétli mennyei eredetét, másrészt új motívum jelentkezik ebben a kijelentésben az evés mozzanatának megemlítésével, bár ez nem jelent új dolgot. Ahol ugyanis eledelről, kenyérről van szó, ez a motívum, az evés képzete természetesen adódik. Nyugodtan használhatjuk ezt a kifejezést, mert ugyanazt jelenti, mint amit az, hogy valaki Jézushoz jön és benne hisz, vagyis a vele való személyes kapcsolat kifejezésére szolgál. A hit és a ‘kenyérből való evés’ más fogalmak ugyan, azonban ugyanazt a lényeget fejezik ki. Mindkettőhöz ugyanúgy az örök élet ígérete fűződik. Az élő kenyér kifejezés is ugyanazt mondja, csak világosabban, mint amit az élet kenyere kifejezés jelent. Mivel Jézus maga élő, képes arra, hogy életet, örök életet adjon. Jézus az élet objektív feltételét biztosítja. Jézus önkijelentésének paradox jellege nem abban a részletben a legélesebb, hogy Jézus József és Mária fia, a mennyből alászállt kenyér, hanem abban, hogy ő, aki a mennyből szállt le, azért az élet kenyere, mert ő a megfeszített, az önmagát áldozatként odaadó Úr, aki testét adja a világ életéért. Ez a kijelentés botránkoztató, és ezt még csak fokozza a sarx fogalmának használata. A mennyből jött megfeszített Jézus lesz — és éppen mint megfeszített — az élet kenyere. Jézus megerősíti a kijelentése befogadásához fűződő ígéretet: aki hisz, annak örök élete van. Ő és a vele való személyes kapcsolat összehasonlíthatatlanul nagyobb ajándékot jelent az ember számára, mint amit a pusztai generáció számára a manna jelentett. A Jézussal való személyes közösség ugyanis azt jelenti, hogy az ember oltalmat, védelmet nyer a halál erőivel szemben. Személyisége nem semmisül meg. Ahogyan ugyanis a védőoltás védelmet jelent a különböző betegségekkel szemben, a Krisztussal való közösség úgy jelent oltalmat a halál pusztító hatalmával szemben. A mennyből való Krisztus és a történeti Jézus azonosítását a kijelentő Úr teszi meg. Ő világítja meg az életet jelentő munkájának alapját: önmaga feláldozását a világ életéért.
Ján. 6,52–59. ‘Ha nem eszitek az Emberfia testét…’.
Jn evangéliuma nem ismétli a szinoptikusokat, hanem bizonyságtételükre épít, ezért az úrvacsoráról szóló tanítás is feltételezi azt, ami ott található, és így ki is egészíti azt. Az 1. század végén élő gyülekezetek számára Jézus tanítását úgy szólaltatja meg, ahogyan arra ott és akkor szükség volt. Aláhúzza az úrvacsora jelentőségét, óv annak elspiritualizálásától, de mágikus értelmezésétől is. A spiritualizáló értelmezés kísértése, a gnosztikus kísértés az 1. század vége felé erősödik. Így a doketista gnosztikusokkal szemben még erőteljesebb hangsúlyt tesz az evangélium megfogalmazásában arra, hogy Jézus teste nem látszattest, hanem valóságos. Míg Mk 14:22.24; Mt 26:26.28; Lk 22:19k. szövegében a sóma és haima szerepel, ugyanígy az 1Kor 11:24k. és a 10:16k.-ben is, Jn evangéliumában a sóma helyére sarx kerül, a ‘hús’, a vaskos realitást kifejező fogalom és trógón sarka kai pinón mou to haima ‘aki eszi (rágja) az én testemet, és issza az én véremet’ kifejezéseket használja. Az evangélista az itt szereplő fogalmak használatával is tiltakozik a gnosztikus irányzatok ellen. Hangsúlyozza, hogy evésről és ivásról van szó, nem csupán lelki magatartásról. Így küzd az ellen a felfogás ellen, amely az úrvacsorát csupán szimbólumnak tartja, vagy jelentéktelen, járulékos elemnek a hit mellett. Jézus úgy adja magát a gyülekezetnek, hogy valóságos eledelt nyújt, és valóságos italt ad. A spiritualizáló törekvéssel szemben az úrvacsora realizmusa biztosítja Krisztus ajándékának konkrét voltát, valóságát, amely eszmélteti az egyházat hite alapjára, Krisztus váltságmunkájára. Az úrvacsora gnosztikus spiritualizáló értelmezésével szemben a másik kísértés az, hogy az úrvacsora mágikus varázsszer, valamiféle pharmakon athanasias ‘halhatatlanságot biztosító orvosság’, ahogyan Ignatius nevezte. (Így nevezték egyébként az ókorban a különböző betegségek ellen adagolt gyógyszert, amelynek feltalálását Ízisznek tulajdonították). Elképzelhető, hogy Ignatius azzal a szándékkal alkalmazta ezt a meghatározást az úrvacsorára, hogy ezzel kifejezésre juttassa a maga meggyőződését, amely szerint nem a közismert gyógyszer, hanem az úrvacsora biztosít halhatatlanságot (ad. Eph. 20:2). Az ókorban a misztériumkultuszok szertartásait, köztük a kultikus étkezéseket úgy tekintették a híveik, hogy az ételben magát az istenséget veszik magukba, és elsajátítják tulajdonságait. Annak a kijelentésnek, hogy Krisztus teste és vére eledel, azok a képzetek szolgálnak alapjául, amelyek szerint azzal, hogy az ember valamilyen, az istenséget megtestesítő eledelt elfogyaszt, belső egységre jut vele, életének részesévé lesz. Az általános vallástörténetnek e tanítása nagyon széles körben elterjedt. Eszerint ugyanis a kultikus étkezés, a megszentelt eledel élvezete a résztvevőt mágikus módon isteni erő részesévé teszi. János evangéliuma az úrvacsora mágikus értelmezése ellen küzd azzal, hogy tanításában mintegy újra meg újra visszatérő motívumként hangsúlyozza a hit jelentőségét. — A zsidók részéről Jézus kijelentése vitát szül. Pós dynatai houtos hémin tén sarka autou phagein? Abszurd dolognak tartják Jézus szavát. A zsidók botránkozásának kettős oka van. Jézus kijelentését szó szerint értik, teste, húsa elfogyasztására gondolnak valahogy úgy, mint ahogyan az áldozati állatok húsának meghatározott részeit a törvény előírása szerint megették. Érthetetlen számukra Jézus kijelentése, mert a maguk elgondolása, a maguk értelme alapján próbálják felfogni azt. Ez az egyik oka botránkozásuknak. A másik viszont az, hogy Jézus lehetőségeit is csak emberi mértékkel mérik, jóllehet számos jelét adta annak, hogy benne az az Isten jelent meg, akinek semmi sem lehetetlen, de a ‘hogyan’ mindig az ő titka marad. A ‘hogyan’ kérdésre Isten válasza az, hogy embereknél ez lehetetlen, de Istennek minden lehetséges. — Jézus kijelentése hitet igényel, vagyis feltétel nélküli bizalmat az iránt, aki a kijelentést adja. Aki ugyanis hit nélkül, a maga emberi felfogóképessége alapján próbálja meg mérlegelni és megérteni Isten kijelentését, az botránkozik, felháborodik, vitát provokál és produkál. Isten kijelentése nem lehet vitatéma: Isten kijelentésének nem ez a célja; hanem hogy, az ember részéről hittel párosuljon. A vitázó ember hitetlenségét árulja el, önteltségéről tesz bizonyságot, és hiányos istenismeretről vall. Jézus kijelentése megértésének feltétele a hit, az alázat és a helyes istenismeret. — Jézus további kijelentése ezt segíti elő. — Jézus a vitázó zsidók kérdésével szemben megerősíti kijelentését. Világossá teszi, hogy kijelentésének hitelessége nem attól függ, hogy mi annak az emberi visszhangja, népének hitetlen tagjai hogyan fogadják. Ellenfeleinek kérdésére, mely a kijelentés tartalmára vonatkozik, nem is válaszol, mivel sem kortársait, sem az utána következő nemzedéket nem menti fel a hit követelményének teljesítése alól. Nem bizonygatja Jézus, hogy hogyan adhatja testét, hanem arról szól ünnepélyes, nyomósító formulával, a dupla amén kifejezéssel, hogy kijelentése hiteles, érvényes szó. Először negatív formában szól annak következményéről, ha elmulasztják hallgatói az Emberfia testének evését, és vérének ivását, vagyis az úrvacsorával való élést, a Krisztus áldozatának elfogadását. A kegyes zsidó számára ez a kijelentés nemcsak éles, hanem egyenesen botránkoztató, ha racionális értelemben veszi (3Móz 17:10–14). Arról van itt szó, hogy az örök életből kizárja magát az, aki nem eszi az Emberfia testét, és nem issza vérét, vagyis nem él azzal az ajándékkal, amit a történeti Jézus a valóságos Isten és valóságos ember halála által ad neki, ha nem él abból az áldozatból, amire Jézus mint a megfeszített Krisztus képes. Aki nem él a názáreti Jézus áldozatából, annak nincs élete, legfeljebb biológiai léte van. Aki nem kerül közösségbe Istennel, az önmagát zárja el attól a lehetőségtől, hogy benne élet legyen, vagyis Istennel közösségben, Istennek tetsző életet éljen. Ugyanez a gondolat pozitív formában megfogalmazva így szólal meg: ho trógón mou tén sarka kai pinon mou to haima echei zóén aiónion… Ez a megfogalmazás még élesebb. A trógón fogalmának jelentése: ‘rágni’, ‘enni’, ‘harapni’, tehát az evést úgy jelenti, hogy annak az egyes mozzanatait is úgy részletezi, ahogyan azok a valóságban végbemennek. Jézusnak e pozitív formában megfogalmazott igénye abban viszi tovább az előző kijelentést, hogy ez világossá teszi, egyértelműen hirdeti, hogy az Emberfia azonos a testté lett Igével, a történeti Jézussal, és ő úgy adja magát az emberért, hogy elérhetővé teszi magát az embernek, viszont az ember készsége, elfogadó, befogadó aktusa kell ahhoz, hogy Krisztus reális ajándékát megragadja, éljen vele. A Krisztus testét enni és a vérét inni azt jelenti, hogy élni azzal az ajándékkal, amelyet a történeti Jézus úgy tett valósággá, hogy magát és így Istent elérhetővé tette az ember számára. Ahhoz viszont, hogy Krisztus az embernek örök és az utolsó napon dicsőséges testben való életet jelentsen, szükséges az emberi aktivitás, az ember részéről annak a készségnek a megnyilvánulása, hogy a magáévá teszi Krisztust, kinyúl az ő megtöretett teste és kiontott vére, vagyis az új szövetségkötés alapján adott ajándék után, elfogadja Krisztust. Ez azt jelenti, hogy nemcsak Krisztus segítsége, gyógyító ereje, hanem ő maga, igénye is annyira valósággá válik az ember életében, mint amilyen valóság az evés és az ivás. Az úrvacsora azt jelenti, hogy az ember láthatóan is kifejezi, hogy Krisztust akarja, ajándékával és igényével együtt. Krisztus önmagát adja: aki vele él, az már a jelenben az örök élet részese. Pál apostol kifejezésével élve abban Krisztus él, vagy a Zsidókhoz írt levél terminológiáját használva az eljövendő világ ereje hat benne, a jövőben pedig dicsőséges létmódra nyer lehetőséget. Jézus kijelentése tehát abban is továbbviszi az előző gondolatot, hogy az úrvacsora jelentőségét nemcsak a jelenre, hanem a jövőre nézve is megvilágítja, vagyis hirdeti az úrvacsora eszkhatológiai kihatását, jelentőségét. ‘Mert az én testem igazi étel, és az én vérem igazi ital.’ A szövegek az aléthés fogalmát nem egyértelműen hagyományozták. Az aléthés formát találjuk a szövegek többségében, mellette némelyek az aléthós formát hozzák. Az aléthés jelentése: ‘Érvényes’, ‘igazi’, ‘el nem rejtett’, ‘nyilvánvaló’, ‘megbízható’, ‘valódi’. Az aléthós jelentése: ‘igazán’, ‘valóban’, ‘bizony’. Az aléthós forma megerősíti az előző kijelentést. Úgy van, ahogy az előzőkben elhangzott. Jézus teste valóban eledel és a vére ital. Mások szerint viszont itt a hangsúly azon van, hogy Jézus teste valóban az igazi étel, és vére az igazi ital a nem igazival szemben, ugyanis az életre táplál, kapcsolatot teremt az élő Isten és a halandó ember között, amennyiben az ember vele Jézus igénye és útmutatása szerint él. — Az úrvacsora realizálja és állandósítja az Isten és ember közösségét, a személyes kapcsolatot Krisztussal. A Fiú küldetésének hátterében az élő Atya van: ho zón patér. Ugyanaz a ho zón szerepel az Atya jelzőjeként, mint amelyik korábban az artos, ‘a kenyér’ jelzőjeként szerepelt. Az élő Atya van Jézus küldetésének hátterében. Ahogyan ő az élet birtokosa, forrása és továbbítója, ugyanúgy a Fiú is az életet közvetíti azoknak, akik az úrvacsorában részesülnek. A Jézussal való személyes közösség, amely az úrvacsorában nyilvánvaló, az élet erejében részesíti azokat, akik élnek vele. — Krisztus tanításában a kenyértől indult el és a kenyérhez jutott. Tanítása kezdetén történeti Jézusként hirdeti önmagát, itt pedig mint az örökkévaló Krisztust, aki az Atya által él és éltet. A pusztai generációval szemben Jézus kortársai benne az élet forrásával találkozhatnak. A beszéd zárómondata a 33.50–51 versek gondolatát eleveníti fel, és megerősíti az úrvacsora sákramentumához fűződő ígéretet. Krisztus nemcsak a jelenre, hanem a jövőre nézve is tökéletes megoldást készített az embernek. — Aki az úrvacsorával él, az örök élet eledelében részesül. — Jézus tanításának színhelye Kapernaum volt, közelebbről meghatározva a zsinagóga, ahol rendszeresen végezte tanítómunkáját.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„Egyre nagyobb titkok tárulnak tel, egyre nagyobb botránkozás fogadja a kijelentést, Felteszik a nagy kérdést: ‘Mimódon adhatja ez nekünk az Ő testét eledelül?’ Jézus pedig különös ünnepélyességgel summázva mondja: ‘Bizony, bizony mondom nektek: ha nem eszitek az Ember Fia testét és nem isszátok az Ő vérét, nincsen élet tibennetek. Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, örök élete van annak, és én feltámasztom azt az utolsó napon. Mert az én testem igazi étel és az én vérem igazi ital.’
Ebben mindenekelőtt az van kifejezve, hogy Jézus személye a mennyei kenyér. Ő táplál minket az örök életre. Ki van fejezve az, hogy itt nem hasonlatról, vagy allegóriáról van szó, hogy az Ő teste ‘olyan, amilyen a kenyér’. Itt az van megmondva, hogy Őmaga a mennyei kenyér. Őt kell vennünk, Őt kell magunkévá tennünk, Vele kell élnünk, hogy életünk legyen. Ne felejtsük el, hogy ez a páskaünnep közelségében hangzik el, a megöletett bárány, a megmentő vér, a szabadító halál gondolatkörében. A Jézus testének megevéséhez, vérének ivásához hozzákapcsolódik a megáldoztatásnak, a halálnak a képe. Ha nincs is kifejezetten megmondva, az egészen eluralkodik egy fölséges és titokzatos jelentés: a kereszthalál, mint a győzelemnek, a felszabadulásnak, a megdicsőíttetésnek a ténye. Érdekes az, hogy itt az evés szó tulajdonképpen rágást jelent, tehát az evésnek egy realisztikusabb, testibb formáját. A rágásban több odaadás van, több pusztító engedelmesség. Enni úgyis lehet, hogy nem gondol oda az ember, de a rágásnál egészen benne van ebben a munkájában.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„6:47-48. Ez a két igevers összefoglalja Jézusnak a vitában elhangzó tanítását. Bizony, bizony mondom néktek. Ez a megállapítás a négyből harmadszor fordul már elő ebben a részben (vö. 26, 32, 53. v.). Az aki hisz kifejezés a görögben jelen idejű melléknévi igenevű szerkezetben fordul elő, azt érzékeltetve, hogy a hívőre jellemző a folyamatos bizalom. Örök élete van, ami jelenlegi és maradandó tulajdona. Jézus ezután megismétli állítását: Én vagyok az élet kenyere (lásd magyarázatot a 35. versnél),
6:49-50. A manna csupán korlátozott szükségletet elégített ki. Időleges testi életet biztosított. Az izraeliták megundorodtak tőle, és végül meghaltak. Jézus másfajta kenyér. Ő a mennyből való, és életet ad. Aki eszi ezt a kenyeret, nem fog meghalni.
6:51. Mivel Jézus az élet kenyere, mit jelent enni ezt a kenyeret? Sok magyarázó azt vallja, hogy Jézus az úrvacsoráról beszél. Ez az igeszakasz jól szemlélteti az úrvacsora Krisztus halálával kapcsolatos jelentését. De az utolsó vacsora egy évvel később történt, mint az ebben a fejezetben lejegyzett eset, ezért itt az ő testének evése és vérének ivása nem tekinthető a sákramentumra való utalásnak. Az élő kenyér ‘evése’ képes beszéd az őbenne való hit érzékeltetésére, hasonló az ‘őhozzá jönni’ (35. v.), vagy az ‘ő hallgatása’ (45. v.), és ‘látása’ kifejezések képeihez (40. v.). Aki ezt a kenyeret eszi, élni fog örökké (vö. 40, 47, 50, 54, 58. v.). Jézus kenyérről tett kijelentése ezután kiterjed olyan értelemben, hogy nemcsak az Atya adja a kenyeret (Jézust), hanem Jézus is adja önmagát: az a kenyér, amelyet én adok oda a világ életéért, az az én testem. Az üdvösség az Isten Bárányának áldozati halálából ered (1:29). Halála által élet jött a világba.
6:52. Amint az gyakran megtörtént, nem értették Jézus tanítását (vö. 2:20; 3:4; 4:15; 6:32-34). Heves vita kezdődött a tömegben arról, hogy mit értett Jézus azon, amit mondott. Felfogásuk anyagi szinten maradt. Azon tűnődtek, hogyan adhatná ez nekünk a testét eledelül?
6:53-54. Jézus kijelentésének fontosságát jelzi a negyedik bizony, bizony mondom néktek kifejezés használata (vö. 26, 32, 47. v.). A szakramentális értelmezők úgy hivatkoznak a ha nem eszitek az Emberfia testét, és nem isszátok a vérét, nincsen élet tibennetek szavakra, mint annak bizonyítására, hogy Jézus az úrvacsoráról beszél. Amint erről már korábban szó volt, ez a megközelítés alapvetően történelmi okból nehezen elfogadható: Jézus csak egy évvel később rendelte el az úrvacsorát. Az ‘ő vérének ivása’ egy másik bátor jelképes beszéd. A zsidók ismerték azt a parancsolatot, hogy ‘vért ne egyetek’ (3Móz 3:17; vö 3Móz 17:10-14). Mégis a vér volt az engesztelés eszköze. A vér hoz engesztelést az ember életére (3Móz 17:11). Jézus hallgatói biztosan megdöbbentek, és nem tudtak napirendre térni rejtélyes szavain. De a rejtély megoldódik, ha megértjük, hogy a halálával végzett engeszteléséről beszélt, és arról, hogy életet ad azoknak, akik személyesen magukra alkalmazzák áldozatát (vö. Jn 6:33), A Krisztus halálába vetett hit örök életet eredményez (vö. 40, 47, 50-51. v.) és (később) testi feltámadást (vö. 39-40, 44. v.).
6:55. Éppen úgy, ahogy a jó étel testi életet biztosít, Jézus az igazi (megbízható) lelki étel és ital, életben tartja követőit lelkileg. Teste és vére örök életet ad azoknak, akik elfogadják őt.
6:56-57. Aki részesül Krisztusban, az kölcsönös, maradandó kapcsolatot élvez vele. Ő Krisztusban marad (menei) és Krisztus is őbenne. A meno ige János evangéliuma egyik legfontosabb teológiai kifejezése (vö. magyarázatok az 1:38-nál). Az Atya a Fiúban ‘marad’ (14:10), a Lélek Jézuson ‘marad’ (1:32), és a hívők Jézusban ‘maradnak’, ő pedig bennük (6:56; 15:4), Sokféle következménye van ennek a ‘maradásnak’. A hívő meghitt kapcsolatot és biztonságot élvez Jézussal. Éppen úgy, ahogy Jézus az Atya által él, a hívők is élni fognak Jézus által.
6:58-59. Jézus a zsinagógában … Kapernaumban beszélt az élet kenyeréről. Gyakran beszélt zsidó zsinagógákban, ahol a férfiaknak lehetőségük volt írásmagyarázatokat és buzdításokat mondani (Mk 6:1-6; Lk 4:16-28; ApCsel 13:15-42), Az istentiszteletek nem voltak olyan formálisak, mint a hagyományos amerikai egyházaké; általában ‘laikusok’ beszéltek. Jézus fejtegetése és buzdítása a mannával kapcsolatban a 2Mózes 16 alapján, megismétli a fő témákat. Mózes kenyere nem adott maradandó életet (az üdvösség nem a Törvényt által adatik); Isten adta az igazi életadó kenyeret … a mennyből; akik bíznak Jézusban, azoknak örök életük van.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/