Title: Jn 5,39-44. - Az Írás Lelke - Bibliavasárnap (Szentháromság u. 19.)
Author: Tommyca

Kedves ’Íráskutatók’!

Itt van, e hétre az örökéletek forrása! Tolle, lege! ;‑)

Vázlatkísérlet:
Cím: Az Írás Lelke
Kutatómunka
Isten szeretete
Krisztus-tanúság

Megdöbbentő világossággal leplezi le szívünket Jézus. Mi az oka, hogy olyan sokan nem hisznek? Hát az, hogy nincs meg az emberekben Isten szeretete! Az, hogy a maguk nevében jövőket befogadják, de az Atya nevében érkezőt nem. Az, hogy miközben az emberektől kapott dicsőséget hajhásszák, nem marad hely bennük Isten dicsőségére! Így valóban képtelenség hinni Jézusban…

Esetleg megemlíthető, néhány ponton akár fel is használható, hogy ez évi LMK témák között szerepelt kis módosítással épp az, amelyet itt Jézus elmond: az Írások Róla tanúskodnak! Ez a szerepe az -nek az -ben. Bibliavasárnap valóban nem árt ezt szem előtt tartani.
Temérdek ember keresi a bölcsek kövét, az élet értelmét, a boldogság titkát, és még ki tudja, mit. Kutatnak itt, kutatnak ott. Sokan a Bibliát is eszközül választják nagy kincskeresésükben. És mégsem találják meg a nyilvánvalót. Mert egészen mást keresnek, mert egészen másképp akarják megkapni. Nem tetszik az egyenes beszéd — az evangéliumban kételkednek, elutasítják, amikor valaki a maga nevében áll elő világmegváltó badarságaival, akkor viszont azonnal kapnak rajta. Az igazság senkinek nem kell — még olyan értelemben sem, hogy az igaz hírek már rég nem érdekesek, sokkal inkább vevők az emberek a kacsákra. És persze meg is jelennek a kacsagyárosok, hogy igényeiket kielégítsék — emlékezhetünk még a néhány hete kirobbant botrányra, amikor  nevében egy hamis levelet jelentetett meg a …
Ez a temérdek bölcsek kövét kereső ember azonban nem találja meg a kincset, mert elmegy Jézus mellett, bármilyen nyilvánvalóan is áll ott előttük. Pál úgy mondja: viszket a fülük — inkább hallgatnak mesékre, mint a Mesterre. Jobb a titokzatoskodás, a rejtett kódok kutatása, mint az egyenes beszéd. (Ld.  sokkal izgalmasabb a szenzációhajhász homályos sejtetéseivel, és elhiteti sokakkal, hogy valóban mindent ki lehet belőle olvasni egy szálig a világ és az egyének története vonatkozásában. Azt azonban már nem hiszik el, hogy Aki meghalt értünk, az feltámadt, hogy örökéletünk legyen!)

 Jézus azt is közli, hogy az  tanulmányozása nélkül nem lehet elfogadni Őt sem. Kutatnunk kell az at, és felfedezni, hogy azok Róla tesznek bizonyságot! Egyedül Isten igéjének hallgatására vonatkozik a hit ígérete. Senki ne várja hát, hogy hitet kaphat ill. hite erősödhet, egyáltalán életben maradhat az Írások kutatása nélkül!
Látjuk amúgy az eredményt az egyháztörténetben is — ahogyan elfedte a hatalom az Írást, és helyette a hagyományt tárta a nép elé, úgy veszett ki a hit is, és lett belőle babonaság. Ez a középkor általános állapota volt. Azok, akik elő merték venni az Írást, felfedezték a hit valódi lényét, mint pl.  — persze Jézushoz hasonlóan üldözték is őket.  gyötrődött a leülepedett hagyomány miatt, nem talált menekülést Isten haragja elől. Aztán az Írásokat olvasva fedezte fel, hogy azok Krisztusról, a Megváltóról szólnak. Ettől kezdve nem lehetett semmivel sem eltéríteni a meglelt igazságtól — üldözték is, akárcsak Jézust.
Manapság ugyanez a helyzet: temérdek magát keresztyénnek vélő ember megelégszik a hagyománnyal. Hagyományszerűen járnak még templomba is — de nem hitszerűen, mert nem kutatják az örökélet át, és nem fedezik fel benne a Feltámadottat sem! Pedig azok Róla tesznek bizonyságot!
Ezért áll a reformátori teológia középpontjában Krisztus — Krisztus mindenekfelett. Ezért lett fontos a wittenbergi mozgalom számára az írásmagyarázat azon elve, hogy az keresendő, ami Krisztusra mutat. Nincs más evangélium. Nincs más menekvés.
Ma azonban nem divat kutatni az írásokat. A  korszakában élünk. Egy mocsárban, amelyből igen nehéz kimenekülni — mindaddig, amíg fel nem fedezzük saját életünkre vonatkozóan, hogy tanulmányozni kell a Bibliát, hallgatni kell az Igét, fel kell kutatni benne Krisztust! Ezzel szemben sokan megelégszenek azzal, hogy  legyenek — de közben nem szokás Szentírást olvasni. És vész is el a hit, egyre ritkább  körében! Vegyük végre észre, hogy az örök életünk függ az Írások kutatásától és a benne található Krisztustól! Az Írás nélkül nem lehet mienk annak Lelke sem!

Miközben Jézus egyértelművé teszi, hogy Nélküle nincs értelme az Írások kutatásának, elengedhetetlenné is teszi az írásolvasást — hiszen az Róla tesz bizonyságot! Ezért volt fontos  életében is az álombeli intés: 

:
„Jn 5,39-47.
A harmadik tanúságtevő Krisztus mellett az ószövetségi Szentírás. Ezek a szent iratok Jézusért, az eljövendő Messiásért íródtak, csak éppen azok nem vették észre, akik ezeknek az írásoknak kutatói voltak: vakok voltak és vakok vezetői. Jézus megadja ennek a vakságnak, hitetlenségnek az okát. Ők földi, emberi dicsőséget keresnek, nem azt, mely az egy Istentől származik. Ezért nincs bennük az Isten szeretete sem. Jézus az Atya nevében jött, mellette az Isten számtalanszor tanúságot tett, de őt nem fogadták be. Így az lett a választott nép tragédiája, hogy jöttek mások, hamis próféták, álmessiások, akik nem Isten nevében jöttek, hazugságokat hirdettek, s azok hitelre találtak a népnél. Erre a hitetlenségre nincs mentség, mert az a Mózes lesz a hitetlen izraeliták vádolója Isten előtt, akiben ők reménykedtek.”

:
„Ján 5,40
Ti vizsgáljátok az irásokat, hogy azokban feltaláljátok, mi titeket boldog feltámadásra és örök üdvösségre vezethet. Jól vagyon; ez irások énrám utalnak, mint olyanra, kinél az igazságot és az életet föltalálhatjátok (vesd össze: Ap.cs. 10,43.); és mégsem akartok hozzám jőni, hogy általam az örök életet itt és a síron túl megnyerjétek.
Ján 5,42
Engem nem vezet földi érdek, dicsőség, fény, földi uralom, midőn titeket hitre akarlak inditani, hanem csupán az Isten szeretete és üdvözűléstekért égő ohajtásom; de felőletek tudom, hogy nincs bennetek Isten szeretete, és tele vagytok dicsvágygyal és földies érzűlettel. Ez is oka annak, miért nem jöttök ti hozzám.
Ján 5,43
Engemet, ki Isten megbizásából, enmagam teljes megtagadásával jöttem, nem fogadtok el, mint isteni követet; de ha valaki jő, kit csak önzés, érzéki gondolkodásmód vezérel, ezt elfogadjátok, mivel egy érzületű veletek. Ezen, a maga nevében jövő alatt, a régi értelmezők mindnyájan az ál-messiásokat értik, kik a zsidók között időnkint támadnak. Magok a zsidók 64 ilyet számítanak, kik mindnyájan több vagy kevesebb hitelre találtak nálok; a valódi Megváltót pedig keresztre feszítették.
Ján 5,44
Mikép verhetne bennetek gyökeret a hit, mely önmegtagadást, alázatosságot kiván, midőn titeket csak az önszeretet, különösen a dicsvágy, az emberi tetszés vadászata vezet, az Isten tetszése pedig legkevésbbé sem fekszik sziveteken?”

:
„Ján. 5,1–47. Jézus gyógyítása és tanítása Jeruzsálemben (a 3. jel).
Az eddigi fejezetek az alapvetés jegyében álló részletei az evangéliumnak. A mű az előző fejezetekben tudatta, hogy kivel találkozott és találkozhat Jézusban az ember (1. rész), és mit jelent megjelenése. Benne, általa és vele egy új korszak kezdődött el, a kegyelem és igazság kora. A törvényeskedő ritualizmus és a templomi áldozatok bemutatásának az ideje lezárult (2. rész). Az örök élet ajándéka, amely után sóvárog az ember, az egész lényének megújulását munkáló Lélektől való, és hit által adatik (3. rész). Ez a hit Jézus személye iránti feltétlen bizalom, amely nem csupán csodák, hanem szavak alapján támad. Jézus szava ébreszt hitet, a benne adott kijelentés iránt. A kijelentés hírnöke asszony is lehet (4. rész). — Jézus munkájának színhelye változó, ő a keverék tartományok népének, a periférián élő embereknek is szabadítója, (4. rész). — Jézus, ahogyan halad előre messiási munkája végzésében, egyre inkább összeütközik népével és kijelentő munkáját ellenséges, hitetlen, megkeményedett nép körében folytatja, majd végül kénytelen nyilvános munkáját megszakítani, elrejtőzni és rejtve maradni az ő ‘órája’ elérkezéséig (5:11.54). Az 5. résszel kezdődik el az evangélium keretén belül az a szakasz, amelyben a messiási jelekhez fűződő önkijelentéseit ellenségesen fogadják népe körében. Egyre inkább világossá válik, hogy az az út, amelyre rálépett, és amelyen jár, elkerülhetetlenül szenvedést jelent, és a kereszthez visz. — Az írásmagyarázók közül némelyek az 5. és 6. rész felcserélését javasolják, …
…
31–40. Bizonyságtétel Jézus mellett.
Ennek a részletnek a központi fogalma a . Jézus nem maga tesz tanúbizonyságot önmagáról. Nem ő szól maga mellett, hanem az, aki igaz, és hiteles a bizonyságtétele, vagyis a mindenható és mindentudó Atya. Jézus kijelentésének hitelességét az Atya garantálja, az ember megszabadításának ily módon szilárd az alapja. Két tanú kellett minden vitás ügyben való döntéshez (5Móz 17:6; 19:15). Jézus mellett földi tanú is szólt. Keresztelő János többször is megismételte bizonyságtételét (Jn 1:7; 19:20.26; 19:35–36). János az igazságról, az igazság mellett tett tanúbizonyságot. Jézus János küldetését igazolja, jelentőségét megvilágítja. A Keresztelő méltatása hirdeti János küldetésének időhöz és helyhez kötött voltát. Ő megvilágította a bűnbánat és megtérés útját, rámutatott arra, aki nemcsak fáklya, hanem az igazi világosság, a fény forrása. János jelentősége relatív, mint ilyen, elismert, aki azonban őt akarja abszolutizálni és nem jut el ahhoz, akit János hirdetett, annak számára nem érte el küldetése a célját. János küldetése akkor hasznos az embernek, ha nem értékeli őt túl, hanem elindul azon az úton, amit megvilágított, mint égő és világító fáklya. Nem Jézusnak volt szüksége Jánosra, hanem környezete tagjainak, a népnek, azért, hogy megvilágítsa a Krisztushoz vezető utat. Mellette nagyobb tanúbizonyságok szólnak, mint János. Azok a tettek, amelyeket az Atya bízott rá, hogy véghezvigye őket. Ezek a tettek messiási jelek, amelyek a próféciák által megjövendölt Krisztust hirdetik (Mt 11:4; Lk 7:22). Az Atya úgy van mellette, hogy nemcsak elindította messiási munkája végzésére, hanem szüntelenül vele van. Az a bizonyságtétel, amely megkeresztelkedése alkalmával megszólalt mellette, érvényes egész földi pályájára. Az Atyától való tanúbizonyság a Jézus imádságára kiáradó, válságos helyzetben lévő emberek helyzetét ígéretesen megváltoztató szabadító erő. Ő ugyan az események hátterében marad Jézus messiási munkája során, de rejtetten, Jézus által jelenvaló. Istennel közvetlenül nem találkozhat az ember (5Móz 4:12), de kegyelméből közvetett módon Jézus által igen. Aki nem hisz azonban benne, az elzárja magát attól a lehetőségtől, hogy az élő Istenhez eljusson, vele közösségben legyen, őt megismerje. Krisztus egyedül az, aki hiteles istenismeretet ad, a hozzá vezető utat megnyitja, a vele való közösséget biztosítja. Az ő szava azért nem lett életformáló erővé Jézus kortársai közül sokak számára, mert nem hittek benne. Ő megvilágítja a baj okát, hogy tudatosítsa bennünk és ezzel biztosítsa a változás, a változtatás lehetőségét. Jézus hirdeti, hogy rendezetlen az Istennel való kapcsolatuk, felszínes az igéhez való viszonyuk, azért, hogy rendbe hozhassák azt, ami nincs rendjén. Helytelenül kutatják az írásokat. Fátyol van a szemükön, eltompult az értelmük, kemény a szívük. A tiszta látás, a megvilágosított értelem, a nyitott szív alkalmas az Írás üzenetének megértésére. Az Írás alapján vélik elnyerni az örök életet. Az Írás azonban Krisztushoz vezet, róla szól. Aki az Írást alázatos szívvel, engedelmességre kész lélekkel tanulmányozza, az eljut általa Krisztushoz, aki azonban a maga kétes értékű álláspontját akarja vele bizonyítani Krisztussal szemben, az nem nyer életet belőle. Az Írás Krisztusról tesz bizonyságot, aki által elnyerhető az örök élet. Az ő megállapítása ellenfeleivel kapcsolatban negatív: ‘ti nem akartok hozzám jönni, hogy örök életetek legyen’. Ő nem kerülhető ki annak, aki az örök élet részese kíván lenni, s az Írás igazi ismerője. Aki ellenáll Krisztusnak, aki nem akar odamenni hozzá, az önmaga ellen vét, önmagát fosztja meg az örök élettől. 
41–47. Elismerést emberektől nem kapok.
Amint az előző részlet kulcsszava a  volt, úgy ennek a szakasznak a témája a . Azonban a  itt nem a fogalom elsődleges jelentésének értelmében szerepel, hanem másodlagos jelentése szerint: ‘tisztelet’, ‘elismerés’. Jézusnak mint az Atya küldöttének a felismerése, elismerése, tisztelete itt a párbeszéd témája. Ahogyan Jézusnak az emberi bizonyságtételre nincs szüksége, úgy nincs szüksége az emberi elismerésre sem, kortársaival ellentétben, akik az elismerést hajhászták, az emberek részéről megnyilvánuló, az öntudatukat növelő tiszteletet. Jézus mentes minden egoista törekvéstől, teljesen független az emberek véleményétől. Viszont tárgyilagos képet ad arról, hogy mi a háttere a vele szemben tanúsított negatív magatartásuknak. Jézus ismeri az embert, átlátja ellenfeleit is. A hiteles kép róluk ez: ‘Isten, szeretete nincs meg bennetek’. Az Írás Urának igénye előtt bezárkóztak, amely összefoglalva a szeretet kettős parancsában konkretizálódik. Isten szeretetének hiánya az embert elválasztja Krisztustól. az egyik mindentudását hirdeti, ő tudja, mi van az emberben. A másik: ő a mindentudást nem ellenünk, hanem értünk, emberekért használja fel. Őszinte képet ad az ember elé önmagáról és önmagukról. A helyes emberismeret, a jó diagnózis eredményessé teheti a terápiát. Jézus elismerése, az ő befogadása összefüggésben van az Atya szeretetével. Ő az Atya küldötteként jött, az Ő megbízottjaként szólt, hirdetve igényét. Ha más jön és más jött, azt elfogadták, ugyanis azonos volt az álláspontjuk (Jn 3:31; 1Jn 4:5). Jézus által a mennyei üzenet szólalt meg, amely fordulatot vár az embertől; más által az azonos hang szól, a földi, e világi beszéd hangzik, amelyre rá vannak hangolódva. Az ellenség, a Sátán, a hazugság atyja nagy csalárdul kínál hitványságokat, lovat ad az ember alá Istennel szemben. Az ekeinos itt elsősorban azt jelenti, aki kezdetben hazugság által ejtette meg az embert, és azóta is ezzel a módszerrel igyekszik sikereket elérni nála. Ahol Isten dicsőítése helyét az öndicséret és egymás dicsőítése foglalja el, ott a Krisztus iránti bizalom nehezen születik meg. ‘Hogyan hihetnétek ti énbennem, mikor egymást dicsőítitek, Isten dicsőítésével pedig nem foglalkoztok?’ Jézus korában a látszatkegyesség foglalta el az igazi istenfélelem helyét. Az emberek elismerő hangja háttérbe szorította az Isten hangját (Mt 23:5–7). Az volt fontos, hogy ki vagyok az emberek szemében. De hogy ki vagyok az Isten szemében, az mellékes. Jézus figyelmezteti ellenfeleit arra, hogy ne áltassák magukat. A benne és általa megszólaló Atya igénye elől ne térjenek ki, mert a számadás napján azok lesznek a vádlóik, akikre való hivatkozással kitérnek a hitre szólító üzenet elől: Mózes, vagyis az ószövetségi iratok és személyek. Az Ószövetség iratai Krisztust hirdették, a szabadítóról tettek bizonyságot. Az Írás tekintélye mögé nem lehet elbújni Krisztus elől, sem Krisztus nevére hivatkozni az Írás igényével szemben. ”

:
„Mi ehhez képest a János bizonyságtétele! Akármilyen ragyogó és megragadó volt is, mégis csak emberi bizonyságtétel. Égő és fénylő szövétnek. Láttára felujjongott és elcsodálkozott a világ, de éppen ti voltatok, akik csak ideig-óráig örvendeztetek az ő világosságában és nem következett belőle élet. — Mi ehhez a bizonyságtételhez képest az a szőrszálhasogató írástudomány, amely a Törvény csűrés-csavarásából akar életet támasztani! Olyan ez, mintha egy hullától nemzőerőt várna valaki. ‘Ti azért tudakozzátok az Írásokat, mert azt gondoljátok, hogy azokban van a ti örök életetek; pedig ezek Rólam tesznek bizonyságot!’ Rólam tesz bizonyságot, mint az Élet Fejedelméről, ‘és mégsem akartok hozzám jönni, hogy életetek legyen!’ Az Írás Krisztus nélkül holttetem. Az Írás Krisztussal az örök élet kútfeje.
Jézus hangja harsog. ‘Megismertelek titeket, hogy nincs bennetek szeretet Isten iránt!’ Szörnyű megállapítás arra a zsidóságra, amely az élet forrásául a Törvényt tekinti, s a Törvény summáját: ‘Szeresd a te Uradat, Istenedet!’ mindennap többször elmondja. — A görög kifejezés nem dönti el, hogy milyen szeretet hiányzik az ellenfelekből. Istennek irántuk való szeretete‑e, vagy az ő szeretetük Isten iránt? Ez a kettő azonban e ponton egy. Nincs szeretet bennük Isten iránt, mert nem érezték meg Istennek irántuk való szeretetét, amely Jézus Krisztusban szól hozzájuk. Nem vették észre, hogy Ő előbb szeretett; azt sem, hogy ez a szeretet küldte az Egyszülött Fiút; sőt azt, Aki ezt a szeretetet hozta és meghirdette, megvetéssel elutasították és halálra keresik. Aki megvetette a Fiút, megvetette küldőjét, az Atyát. Mindez nyilvánvaló; mindez nem új. Ott van a kezükben a Törvény: Mózes Krisztusról prófétált. ‘Énrólam írt Ő!’ S aki bennem nem hisz, azt Mózes és a Törvény vádolja. Ugyanaz a szent könyv, amelynek alapján halálra keresik az Élet Fejedelmét, perdöntő bizonyság arról, hogy ők Isten ellenségei.
A védőbeszédből a legélesebb vádbeszéd lett.”

:
„Jézus tanúja az ő Atyja. De mikor és hogyan tesz bizonyságot az Atya? Néhány lehetőség: (1) Jézus megkeresztelkedésekor (Mt 3:17), (2) a megdicsőüléskor (Mt 17:5), (3) a győzelmes bevonuláskor (Jn 12:28), (4) Jézus cselekedeteiben (3:2), (5) az emberek értelmében vagy szívében (6:45). Legvalószínűbben Jézus Isten belső munkájára utalt, mellyel meggyőzi az emberek lelkiismeretét arról, hogy Jézus az Igazság (6:45; 1Jn 5:9-12). Jézus ellenfelei nem akarják figyelembe venni Istent. Nincs helyes ismeretük Istenről, és nincs kapcsolatuk vele. Isten az ő üdvösségről szóló üzenete. Ezt a tanítást nem fogadták el ([, a szóból ‘maradni, gyökerezni’]), mert elutasították Jézust.
A zsidó vallási vezetők nagy szorgalommal tanulmányozták az Ószövetséget. Azt hitték, hogy ha valaki képes megérteni a szöveg szavait, akkor részese lesz az eljövendő világnak. Azt tartották, hogy akik nem ismerik a Törvényt, azok átok alatt vannak (7:49). Ma is sokan azt hiszik, hogy maga a bibliatanulmányozás a végcél, ahelyett hogy eszköznek tartanák, mely elvezet Isten ismeretére és a szent életre. Valami elhomályosította ezeknek a zsidó tudósoknak a gondolkodását (2Kor 3:15), és nem látták, hogy Jézus a megígért Szabadító. Ő az ószövetségi áldozati rendszer beteljesítője, Jahve igaz Szolgája, az eljövendő Próféta, az Emberfia, a dávidi Király és a megígért Isten Fia, a nagy Főpap. A kinyilatkoztatás egyértelműsége ellenére sem voltak hajlandók (vö. Ján 3:19-20).
A zsidók arra gondolhattak, hogy Jézust bántja a vallási vezetők ellenkezése és az, hogy nem adták rá hivatalos áldásukat. De ő tagadta ezt a gondolatot. Azt hitték, hogy tudják, mi motiválja Jézust, valójában éppen fordítva állt a helyzet, Jézus ismerte őket és hitetlenségük okát (vö. 2:24-25):  (értsd: az Isten iránti szeretet, nem pedig az Istentől eredő szeretet). A nagy parancsolat szerint az embereknek szeretniük kell Istent (2Móz 20:4; 5Móz 6:5), a nagy bűn pedig az, hogy elutasítják őt, és a ‘teremtett dolgokat’ szeretik és imádják (Róm 1:25).
Két dolog bizonyította az Isten iránti szeretet hiányát náluk. (1) Elutasították Krisztust, az Atya ‘képviselőjét’. A képviselőt bántalmazni vagy elutasítani egyenlő annak elutasításával, akit képvisel. (2) Elfogadták a hamis tanítókat vagy prófétákat. Ezzel elárulták, hogy nem sok hajlandóság van bennük az igazságra. Mindezt azzal tetőzték, hogy a bűnös emberek kegyeit és elismerését keresték, figyelmen kívül hagyva eredő jóindulatot és az ő akaratát. Így lehetetlen volt igazi hitre jutniuk, mert rossz felé irányult a figyelmük: az emberekre és nem Istenre.”

:
„Az Úr ismét arról a bizonyságtételről beszél, amelyet az tesz róla. Talán ez arra az időre vonatkozott, amikor az Úr Jézus bemerítkezett. Akkor az Atya Isten hangja volt hallható a mennyből, megállapítva, hogy Jézus az Ő szeretett Fia, akiben gyönyörködik. Hozzá kell tenni, hogy az Úr Jézus életében, szolgálatában és csodáiban az Atya is bizonyságot tett arról a tényről, hogy Ő Isten Fia volt.
A hitetlen zsidók Isten , mert Igéje sincs bennük. Isten az emberekhez Igéjén, a Biblián keresztül beszél. Ezeknek a zsidóknak birtokában volt az ÓSZ‑i Szentírás, de nem engedték, hogy Isten beszéljen hozzájuk az Írásokon keresztül. Szívük megkeményedett, fülük pedig süket volt a hallásra.
Sohasem látták Isten alakját vagy személyét, mert annak, akit Isten . Az Atya Istennek nincsen olyan formája vagy alakja, amely halandó szemek számára látható lenne. Szellem, és ezért láthatatlan. Isten azonban kijelentette magát az embereknek az Úr Jézus Krisztus személyében. Azok a zsidók, akik hittek Krisztusban, nagyon valóságos módon látták Isten ábrázatát. A hitetlenek csak úgy néztek rá, mint egy másik, hozzájuk hasonló emberre.
Ennek a versnek az első fele kétféleképpen érthető. Lehet, hogy az Úr Jézus azt ajánlotta a zsidóknak, hogy . Vagy lehet, hogy egyszerűen megállapította azt a tényt, hogy , mert azt gondolják, hogy az Írások puszta ismerete által jutnak. A vers mindkét értelmezése lehetséges. Valószínűleg az Úr Jézus egyszerűen azt a tényt állapította meg, hogy a zsidók tanulmányozták , és azt gondolják, hogy ezt cselekedve nyernek. Nem értették meg, hogy az ÓSZ‑i Szentírás a Messiásról beszélve valójában Jézusról beszélt. Szörnyű elgondolni, hogy emberek, Szentírással a kezükben, ennyire vakok lehettek. Az azonban még inkább megbocsáthatatlan, hogy miután az Úr Jézus így beszélt hozzájuk, mégis megtagadták az elfogadását. Figyeljük meg gondosan a vers második részét: Ez egyszerűen annyi, hogy az ÓSZ fő témája Krisztus eljövetele. Ha valaki nem veszi észre ezt az ÓSZ tanulmányozásakor, annak legfontosabb részét hagyja ki.

A  vonatkozó görög szó kétjelentésű. Lehet felszólító mód (), vagy kijelentő mód (). A szövegösszefüggés inkább az utóbbit erősíti meg.

A zsidók Krisztushoz legyen. Az emberek igazi oka arra, hogy ne fogadják el az Urat, nem az, hogy képtelenek megérteni az evangéliumot, vagy lehetetlennek találják, hogy Jézusban higgyenek. Semmi olyasmi nincsen az Úr Jézusban, ami lehetetlenné tenné, hogy bízzanak benne. Az igazi hiba az ember akaratában van. Jobban szereti a bűneit, mint az Urat. Nem akarja feladni gonosz útjait.
Az Úr, miközben elítélte a zsidókat, mert visszautasították elfogadását, nem akarta, hogy azt higgyék, hogy megsértődött, mert nem adták meg neki a . Nem azért jött a világba, hogy ennek a világnak az dicsőítsék. Nem függött dicsőítésüktől, inkább Atyjának dicsőségét kereste. Még ha az emberek el is utasították, ez nem vont le semmit a dicsőségéből.
Az embernek az a hibája, hogy Isten Fiát nem fogadja el, itt visszamutat annak okára. , vagyis magukat szerették inkább, mint Istent. Ha szerették volna Istent, befogadták volna azt, akit Isten küldött. Az Úr Jézus visszautasításával kimutatták az Atyja iránti teljes hiányát.
Az Úr Jézus jött, vagyis Atyjának akaratából, hogy dicsőséget hozzon rá, és engedelmeskedjék neki mindenben. Ha az emberek valóban szerették volna Istent, szerették volna azt is, aki Isten tetszését kereste mindenben, amit mondott és tett.
Jézus most előre jelezte, hogy , és a zsidók . Talán bizonyos értelemben a sok hamis tanítóra utalt, akik utána támadtak, és arra törekedtek, hogy a nemzet tisztelje őket. Lehet, hogy azoknak a hamis kultuszoknak a vezetőire hivatkozott, akik századok folyamán azt állították magukról, hogy ők a Krisztus. A legvalószínűbb mégis, hogy az Antikrisztusra utalt. Egy eljövendő napon támad egy önjelölt uralkodó, aki azt követeli, hogy Istenként imádják.
Itt az Úr egy másik okot ad arra, amiért nem akarták elfogadni. Jobban vágytak embertársaik elismerésére, mint Isten jótetszésére. Nem kívánták vállalni azt a szégyent és azt a szenvedést, ami rájuk várt volna az Úr Jézus követésével. Amíg valaki attól fél, hogy mit mondanak vagy tesznek mások, nem lehet megváltani. Azért, hogy az ember az Úr Jézusban higgyen, jobban kell vágyakoznia Isten tetszésére, mint bárki máséra ezen a földön. kell azt .”

:
„A BIZONYSÁGTÉTEL HITELE
János 5,30-38
A 8,14-ben majd emberek vélekedésével veti egybe Jézus a maga önbizonyságtételét, itt pedig azt hangsúlyozza, hogy nem önmagától szól, hanem azt adja tovább, amit az Atyától hall. Ezért ítéletében sem lehetne elfogultsággal illetni, mert nem az Atyától függetlenül cselekszik, sőt mindenben annak akaratát keresi, aki elküldötte őt. Nem is volna igaz a bizonyságtétele, ha csak a maga feje után menne, s aszerint szólna önmagáról. Az itt mondottak hátterében érződik a szükséges elhatárolódás a korszak álmessiásaitól. Azok önmagukról állították, hogy messiási küldetésük van, hamarosan kiderült azonban róluk (pl. ApCsel 5,36k;21,38), hogy nem igaz, amit mondanak, hogy ámítás, s mozgalmuk összeomlott.
Keresztelő János bizonyságtételénél is nagyobb az Atyáé, amit a Fiú mellett tett és tesz. Pedig a Jánosé is hiteles szó, de mégis csak emberi száj által elmondott tanúságtétel volt. — Jézus szavaiból egyebet is megtudunk Jánosról, s hogy miként fogadták, bár zavarja a megértést a tömörség, ahogy beszél. Talányos pl. a 33. v. első fele: ‘Ti elküldtetek Jánoshoz’. Kit, kiket? Talán Jézust? Hogy a zsidó vezetők küldték volna Jézust Jánoshoz? Erről nem lehet szó. Másokat, s talán sokakat küldtek Jánoshoz, amikor mozgalma erősödött. Hittek talán neki? Ideig-óráig talán ők is lelkesedtek, hiszen János papi származású volt, de maguk helyett szívesebben küldtek másokat, ők meg kivártak. Egyszer aztán ők is előmerészkedtek (Mt 3,7), inkább csak színlelésből, hogy szó ne érje őket. Netán megfogta őket János személyisége, mintha égő és világító fáklya fényébe tekintettek volna. Úgy tettek, mintha valóban örvendeznének az általa támasztott világosságban, de kényelmetlenül érezték benne magukat, félve a lelepleződéstől, hogy kitudódik, mi lakozik a szívükben. Legkivált akkor, midőn János kimondta, hogy viperák fajzatai (Mt 3,7), amit nem bírtak elviselni, s abbamaradt részükről a nagy lelkesedés, a vallásos ‘ujjongás’, és hátat fordítottak Jánosnak.
Jánosénál nagyobb Jézus tetteinek bizonyságtétele. Ezeket az Atya bízta rá, hogy elvégezze, beteljesítse. Végső soron jó nyomon járt Nikodémus, arra következtetvén, hogy ilyen jeleket csak az tehet, akivel az Isten van (3,2), megérzett tehát valamit az Atya bizonyságtételéből a Fiú mellett, az ő tanúságtétele mindenek között a legnagyobb hitelű. A 37. v. is visszatekintés a kezdeti időkre, midőn az Atya szólt érthetően a mennyből: ‘Ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm’ (Mt 3,17). Ezt azonban nem hallották mostani ellenfelei, mert akkor már visszariadtak Jánostól, s a tömegmozgalom lecsitulása után jelent meg Jézus, hogy megkereszteltessék. Meglepő, de igaz megjegyzés Istenről: ‘arcát sem láttátok’ (1,18). — S lenne még az ige, az ÓSZ, amiből Jézusra ismerhetnének, de a hitetlenség vakká teszi őket. Pedig akkor lenne bennük maradandó az ige, ha hinnének Jézusban.
Az írott és hallgatott ige és a személyes kapcsolat Jézussal egymást erősíti. Ha nincs vele közösségünk, az ige is kihull a szívünkből.
AZ ÍRÁSOK KUTATÁSA ÉS AZ ÉLŐ JÉZUS
János 5,39-47
Jézus elismeri az odaadó buzgóságot, amivel az írástudók, s egyéb kegyességi irányzatok is, pl. az esszénusok, a qumrániak, foglalkoztak a szentiratokkal. Pál is azt mondja a Róm 3,2-ben, hogy Isten a zsidókra bízta igéit. Az ÓSZ‑i kánon akkor még nem volt lezárva, de már kezdett kikristályosodni, mely könyvek tartoznak hozzá. Az Írásokkal való foglalkozás azt a tudatot erősítette bennük, hogy általuk az örök élet közelébe férkőzhetnek. A közelség igaz, csak még egy lépést kellett volna megtenniük: egybevetni a Jézusban közöttük élő új jelenséget az Írások messiási ígéreteivel. Jézus itt külön is említi Mózest. A Tórából főként az 1Móz 3,15; 5Móz 18,15.18 lehetett az, amire Jézus hivatkozhatott. Maga Jézus is — éppen e mostani beszédéből kivehetően — szüntelenül tanulmányozta az Írásokat. Lehetséges továbbá, hogy az ‘Én vagyok’ kezdetű önkijelentései hátterében is a 2Móz 3,13-16, s a Tíz ige (parancsolat) kezdő mondata áll, ahol is népének Isten bemutatja önmagát (2Móz 20,2; 5Móz 5,6). Mi különbözteti meg Jézus, s majd az apostolok, s az első keresztyén gyülekezet írástanulmányozását a korabeli zsidókétól? Az Isten szeretetének megléte, ill. hiánya, mert minden ezen fordul meg. A 42. v. érthető úgy is, hogy Istentől érkező szeretet, vagy pedig: Isten iránti szeretet. Ha Isten szeretete kiöntetik szívünkbe (Róm 5,5), akkor tárulnak fel az Írások összefüggései, a Krisztusra mutató ígéretek, s kapunk ellenállhatatlan ösztönzést, hogy Jézushoz menjünk. Ez ma is így van. hozzá menve van életünk őbenne, őt pedig az Írások nyomvonalát követve ismerhetjük fel és ismerhetjük meg.
Őt elutasítva azonban védtelenné válunk mindenféle hamis messianizmussal szemben. Szüntelenül kínálgatják portékájukat ‘mintha-messiások’, ígérgetnek szabadulást, jólétet, gyógyulást, üdvöt. Csak a maguk nevében érkeznek, hátuk mögött a semmi, mert senki sem küldte, csupán saját dicsőségük keresése űzi őket, s az ember, akinek nem kell Jézus, két kézzel kap utánuk és fogadja be őket, míg majd jön a csalódás, a kiábrándultság, a lelki kifosztottság és a csömör. A hit legnagyobb akadálya az öndicsőség keresése, s kölcsönösségi alapon az egymás dicsérgetése, amiből hamar lesz egymás utálata és sárba rántása. Jézus eleve kizárta, hogy őt is befogják ebbe a kórusba (41). Lehet, hogy tettek kísérletet kezének ily módon való lefogására, erejének elvesztegetésére, de ellene mondott a kísértésnek (vö. Mt 4,10).
Emberfiaként Jézus bíró lesz, de nem vádló. Mózesben reménykednek, s elképedésükre majd maga Mózes fogja vádolni őket, mert ha igazán hittek volna neki, hinnének Jézusnak is, mert Mózes róla írt. Az írások tanulmányozása és a bennük való hit tragikus módon kettéválhat úgy, hogy az elsőt nem követi a második, pedig ha követné, akkor Jézus beszédeinek is hinnének.
A mondottak alapján a másik véglet is kirajzolódik: ha eleve elvetjük az Írások minden eszközzel lehető tanulmányozását. Végül is igazán hinni, látni a lényeget csak a tanulmányozott Írások nyomán lehet.”

:
„…Ha az ember nem jut el arra az Isten-ismeretre, melyre egyedül Jézus által tehet szert, akkor gyümölcstelen még az Írások dicséretes tanulmányozása is azzal a céllal, hogy az embernek élete legyen. A ‘fürkészés’ a héb. megfelelője, mely szót az Írások tanulmányozására használták. Így a 39-40. vers visszavezeti a beszédet az élet témájához, amellyel kezdődött, és bemutatja azt az eléggé félelmetes várakozást (mely a Jánosi közösség tapasztalatán alapult), hogy a zsidóság vallási vezetői nem fognak Jézushoz térni.
(iv) (5,41-47). A 39-40. versekben meghirdetett ítélet tovább élesedik ebben a szakaszban, amint az Írás fogja vádolni azokat, akik nem hisznek Jézus szavainak. Újra hirtelen vált a téma egy olyan tárgyra, mely majd megismétlődik a későbbi vitákban. Az emberi dicsőítés keresésének, a hallgatóságnál való behízelgésnek, stb.-nek a vádját széles körben használták az ókorban a szofisták és a hamis tanítók megbírálására. Dio azt mondja, hogy az eszményi cinikus olyan személy, aki ‘tisztasággal és csalárdság nélkül beszél egy filozófus merészségével, nem a dicsőség kedvéért, s nem lép fel hamis követelésekkel a haszon kedvéért’ (. 32,11). Az emberi dicsőség kérdése az igazság kimondásával szemben bírósági szövegösszefüggésből ered, mivel a szónok képes volt hallgatóságával ‘igazságként’ elfogadtatni azt, ami valójában hamis. Az ellentét Jézus és azok között, akik saját dicsőségüket keresik, összekapcsolva azzal a váddal, hogy Jézus ellenfelei nem törődnek Mózessel, újra megjelenik a 7,18-ban. Kifejti a dicsőség téves értelmezésének következményeit. Nem mutatják meg szeretetüket Isten iránt azáltal, hogy befogadják azt, akit Isten küld. Ehelyett szívesebben elfogadnak bármilyen csalót. Jn 12,43 megismétli a kijelentést, hogy sokakat, akik rokonszenveztek Jézussal, az emberi dicsőség vágya tartott vissza a hittől.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/