Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>
Elküldve: 2005. május 2. 16:06
Tárgy: Jn 20,16-18. - Érinthetetlen Feltámadott - Mennybemenetel

Kedves ’Atyához Menetelre Várók’!

Sietni kell, hiszen most nem várhatunk sokat, mintha vasárnapra kellene csak készülni. Igyekeztem hát gyorsan lezárni a csomagot:

Vázlatkísérlet:
Érinthetetlen Feltámadott?
A név hatalma
Mégis, kinek az Atyja?
Láttam az Urat!
A vázlathoz:
Mindenki kapásból azt mondaná, hogy ez egy húsvéti történet. Igaz is — hiszen a feltámadás hajnalán játszódik. Most mégis egy másik momentumra kell koncentrálnunk. Jézus az Atyához menetelről beszél, amikor Máriának indokolja, miért nem érintheti meg Őt. Furcsa ez, hiszen egy hét múlva Tamásnak meg odanyújtja kezét — eközben történt az Atyához felmenetel? Ekkor viszont kérdéses, hogy valóban alkalmas textus‑e ez mennybemenetelre. Az írásmagyarázók véleménye sokféle e tekintetben, nincs egyértelmű válasz. Mindenesetre most mennybemenetel alkalmából kell e szakasz alapján prédikálnunk.
A név hatalma
Megkapó ez a jelenet arról, ahogyan Mária nem ismeri fel Jézust, csak arról, hogy néven szólítja. Előtte kertésznek nézi. (Jézus feltámadása után más testben van már jelen, bár az azonosság nem kérdés, az emmausi kettő sem ismeri fel, a tanítványok is szellemnek nézik — nem Mária hát az egyetlen.) A névnek azonban hatalma van, amint Jézus nevén szólítja őt, már nem kérdés, ki áll előtte. — Akárcsak Ézsaiás próféciájában:  A néven szólítás és a birtoklás-ismerés egyet jelent. (Az ókori felfogásban különösen is, akár mágikus értelemben is.) Most nemcsak Jézus irányából jelent a néven szólítás megismerést, hanem Mária felől is felismerést.
Mégis, kinek az Atyja?
Érdekes lehet a finom megkülönböztetés az Atya kapcsán. Jézus azt mondja, hogy az Ő Atyja is, a tanítványoké is — mégsem mondja, hogy közös Atyjuk. Mert nekünk másképp Atyánk, mint Neki. Pl. abban is másképp, hogy Ő már felment az Atyához, mi még csak várjuk a feltámadást és a trónuson ülő színe elé járulást. De miért is nem maradt itt Jézus a földön feltámadása után? Hát nem szolgálhatta volna erőteljesebben az evangélium ügyét? Emberi gondolatainkkal talán igen — el tudnánk képzelni bőven olyan helyzeteket, amikor jelenléte tömegesen győzné meg az embereket. De ez csupán a magunk emberi testbe zárt, szűk látókörű gondolkodásunk terméke. Isten gondolatai más rugóra járnak. Részben még emberi beleélésünkkel is beláthatjuk, hogy valójában nem jelentene lényeges különbséget még ott sem, ahol Jézus megjelenne. (Nem véletlen, hogy életében sem hittek Benne tömegesen!) Ő maga pedig el is magyarázza nekünk, hogy mennyivel szegényebb lenne az egyház, ha nem ment volna el — mert pünkösd csak mennybemenetel után következik. Lelke nélkül pedig sokkal, de sokkal erőtlenebb volna az egyház. Mennybemenetel hát létszükséglet a keresztyénség számára…
Láttam az Urat!
Mi marad nekünk, miután Jézus eltávozott? Az, ami Máriának is: tanúskodni arról, hogy láttuk az Urat! Hirdetni környezetünkben mindazt, amit megtapasztaltunk Jézussal való találkozásainkban. Hiszen ma is lehet látni az Urat! Na, nem valami vallási neurózisra kell gondolni, mintha fizikai valójában láthatnánk Őt. Ám a hit is jelenthet látást. A nem láthatók felőli meggyőződés  A hit meggyőződése a nem láthatókról ugyanis akár még erősebb is lehet a látásnál. Anélkül, hogy találkoztunk volna a Feltámadottal, nem lehetünk keresztyének. Keresztyénségünkben pedig elbukunk, ha nem hirdetjük embertársainknak, hogy láttuk az Urat… Érintenie Máriának sem szabadott (tulajdonképpen Tamás sem jutott el odáig, ha Jézus fel is ajánlotta), de láthatta. Mi sem tudjuk már érinteni, de látnunk kell Őt, nem lehetünk vakok!

:
„Jn 20,11-18.
Magdalai Mária miután megvitte a hírt az apostoloknak, visszatért az üres sírhoz. Mária csak akkor ismeri meg Jézust, amikor megszólítja.”

:
„Ján 20,16
Miután a fönebbi szavakat elmondotta, ismét átengedé magát fájdalmának; de midőn a megszólitásban Mária megismerte Jézus szavát, hirtelen hozzája fordúlt, és mondá neki stb.
Ján 20,17
Mária forró szeretete, úgy látszik, nem tudott eltelni Jézus lábainak átkarolásával és csókolásával. Azért mondá neki Jézus: Hagyj föl lábaim illetésével, még többször is láthatsz engem személyesen, mert nem megyek el oly hamar végképen Atyámhoz. Ez értelmezés szerint az ‘illetés’ itten ‘gyakori illetés’ helyett vétetik, a szöveg mult ideje ‘nem mentem föl’ a héber szólásmód szerint a jelen időt fejezi ki. A betűértelemnek kevésbbé megfelelőleg magyarázzák mások így: Ne illess engem, mert még nem vagy méltó engem illetni; mert mivel a te hited még tökéletlen, a te szivedben még nem mentem föl Atyámhoz. Ez értelmezés ellen lásd Máté 28,9. és alább 27. v.
Ján 20,17
Lásd Máté 28. r. 10-ik jegyz.”

:
„Ján. 20,1–18. Jézus feltámadása, a feltámadt Úr küldetésében járó asszony.
János evangéliuma a Jézus feltámadásáról szóló tudósításában különösen két mozzanatot hangsúlyoz. Az egyik az üres sír ténye, amelynek számos szemtanúja volt. A másik az, hogy a feltámadt Jézus először egy asszonynak, a magdalai Máriának jelent meg. Az üres sír tényéről mind a négy evangélium tudósít. A negyedik evangélium szerzője ismerhette a szinoptikusok Jézus feltámadásáról szóló elbeszéléseit, azonban tőlük függetlenül, a saját tapasztalatára és értesülésére támaszkodva ír.  Ez a tény annak a döntő jelentőségű változásnak a jele, amely a teremtett világ életében Krisztus megváltó munkájával megtörtént. A szeretett tanítvány hűségesen tesz erről bizonyságot. Az esemény úgy történhetett, hogy amikor hírt adott Mária a tanítványoknak az üres sír tényéről, a két tanítvány nagy sietséggel elrohant Krisztus sírjához, Mária lemaradt. Mire Mária odaért a sírhoz, azok már nem voltak ott. Mária teljesen beletemetkezett Jézus siratásába. Jézus ekkor megjelenik neki, megszólítja és megbízást ad neki szolgálatra. 
…
11–18. Mária tapasztalata és küldetése: az üres sír és a feltámadt Jézustól nyert megbízás.
A részlet középpontjában újra a magdalai Mária áll. Péter és a másik tanítvány, miután meggyőződött arról, hogy Jézus sírja valóban üres, elmentek haza. Mária viszont ott maradt, siratva Jézust. Így lett Jézus első megjelenésének szemtanúja. Az első ember, aki látta és felismerte a Feltámadottat, nem Péter, nem Jakab, nem János, hanem egy asszony volt: Mária Magdaléna, a magdalai Mária. Mk 16:9 is kiemeli a magdalai Mária elsőségét. A negyedik evangéliumnak volt elég történeti és teológiai bátorsága arra, hogy Mária Magdaléna konkurencia nélkül való elsőbbségét mind az epifániák sorrendjében, mind pedig az apostoli húsvéti üzenet történetében jogaiba iktassa, minden bizonnyal Jézus szellemében. – Amint Mária behajolt a sírba, két fehér ruhában lévő angyalt látott, akik Mária szomorúságának oka iránt érdeklődnek. További beszélgetésre a történet szerint nincs lehetőség, ugyanis az esemény más irányban folytatódik tovább. Mária mögött ott van a Feltámadott, bár ő nem ismeri fel. A történetnek ez a vonása az emmauszi tanítványok történetével mutat rokonságot. {
}  Mária látta Jézust, aki ott állt, azonban nem volt tudatában annak, hogy Jézus az: arra gondolt, hogy a kertésszel van dolga. Az emberi szem nem elég a feltámadt Krisztus meglátásához. Természetesen mindkét esetben az Úr munkálja megismerését. Szavára válasz Mária részéről a teljes tiszteletről és szeretetről tanúskodó rabboni ‘én Uram’, ‘én Mesterem’, a rabbi mellékformája. Krisztus felismerése mindig titok, mindig csoda. A Krisztus szava úgy ismerteti meg az Urat, hogy ő ad szava által látó szemet, értelmet és szívet. A feltámadt Krisztus felismerése a Szentlélek ajándéka. Mária hódolatára, amellyel Jézust maga mellett akarja tartani, az Úr válasza kettős. ‘ne érints’, ‘ne tartóztass fel engem’, ti. azon az úton, amely az Atyához vezet. Jézus, amint a magdalai Máriát megvigasztalta, bizonyossá tette feltámadásáról, s továbbmegy a számára kijelölt úton.  A feltámadott tulajdonképpen egy sajátos köztes állapotban van feltámadása után. A halálból visszatért a lét a földi dimenzióiba, a mennybe viszont még nem ment fel. Még megjelent a földön, de már nem földi, még nem ment fel az Atyához, de már mennyei. Testben támadt fel, de teste már az eljövendő, a dicsőséges test jellegzetességeit mutatja. Máriának azt kell meglátni, hogy az a Jézus, aki visszajött a halálból, ugyanaz, mint aki elment, viszont megváltozott az állapota, helyzete, testének minősége. A földi Jézus jele a halálból feltámasztott emberi létmódnak, emberi egzisztenciának. A földi Jézus a dicsőség Krisztusává lett. A tehát oly módon jelenti azt, hogy ‘ne tartóztass engem’ a küldetés útján, amely az Atyához vezet, a dicsőségbe, hogy ezzel együtt az is nyilvánvalóvá válik, hogy a vele való érintkezésnek más a módja ezután, mint amilyen volt korábban. Jézus, mint aki páratlan, egyedülálló viszonyban volt földi élete során is az Atyával, feltámadása után hozzá tér vissza azzal, hogy megváltó munkája által az ő Atyja a mi Atyánk, az ő Istene a mi Istenünk. De míg neki eleve, nekünk őérte. A Jézussal való közösség nem jelent vele való azonosságot.
Az Atya–Fiú viszonyban az ember nem válik isteni lénnyé. Isten és az ember közt lévő közösség lehetőségét hirdeti meg Máriának a feltámadt Krisztus úgy, hogy egyúttal az Isten és ember közt lévő különbséget is nyilvánvalóvá teszi. Mária Magdaléna a feltámadt Úrtól kap megbízatást. Az Urat kell hirdetnie, Krisztus dicsőségébe vezető útjáról kell bizonyságot tennie. A halálból feltámadt Úr útja tovább folytatódik a dicsőségbe.  – Jézus testvéreihez küldi Máriát. A feltámadt Krisztus testvéreinek tartja földi népét, jelezve útjukat.  Máriát szolgálatába állítja a Feltámadott. – Mária Jézus feltámadásának és megjelenésének az első tanúja – a legrégebbi, a Márk anyaga szerint is. – Asszonyra megy vissza az első húsvéti bizonyságtétel, a Feltámadottat hirdető tanúvallomás. Az első – János szerint –, aki ezt kimondta: ‘láttam az Urat’, egy asszony volt. Ez zsidó füleknek nemcsak hallatlan, hanem egyszerűen lehetetlen is volt, amikor a zsidó jog szerint az asszony tanúvallomása nem volt érvényes. Itt azonban – és ez valódi keresztyén hagyomány –, Jézus feltámadásának első tanúja és hírnöke asszony. Jézus azt az új rendet, amely megváltó munkájának alapján az újjáteremtés jegyében áll, földi keretek között is érvényesíti. Asszony által hirdetteti meg tanítványi körében a bűn jegyében álló korszak végét, az új korszak kezdetét, a halál felett az élet győzelmét. A halálon győzelmet vevő Úr új életet jelentő üzenetét úgy hirdetteti, hogy jelt is ad arról, hogy elkezdődött ez a korszak, ezért lehet a Jézus feltámadásáról szóló örömüzenet hírnöke asszony. Az elhívást – a küldetést – és a küldetés tartalmát, a kijelentést egyaránt a feltámadt Úr adta Máriának, aki engedelmességgel válaszolt, a megbízást adó Úr útmutatása szerint járt el. A názáreti Jézus, aki asszony által született, feltámadása után a keresztyén hit alapját jelentő üzenet hirdetését rábízta az asszonyra. Az újjáteremtés jegyében álló korszakban, Izráel régi rendjét maga mögött hagyva szolgálatára elhívta és elküldte az asszonyt. A Jézus feltámadása utáni korszak minden tekintetben, újjáteremtő munkájának jegyében áll.”

:
„B) A FELTÁMADÁS
(20—21. r.)
1. HÚSVÉT REGGELE (20,1—18)
A szinoptikusok és János elbeszélése között kevés eltérés van. Amott: a nap már felkelt; itt: még sötétes van. Amott több asszony megy a sírhoz, itt csak Mária Magdolna. Ott megkenni mennek, itt csak sírni.
…
‘Monda neki Jézus: Mária! Az megfordulván monda neki: Rabbóni!’ Ez a páratlanul finom és megrendítően drámai jelenet többet mond, mint egy könyvtár értekezés. Azt mondja: Jézus megszólítja az övéit. Akik az övéi, megismerik az Ő hangját. A jó pásztorról mondott példázat igéi kezdenek tündökölni előttünk. A juhok hallgatnak annak szavára, és a maga juhait nevükön szólítja, és kivezeti őket. Mi minden emlék, ígéret rejtőzik ebben a névenszólításban, mennyire titokzatos és személyes kapcsolat kifejezése ez, nem kell fejtegetnem. Megértjük a Mária boldog sikoltását: A rabbóni több, mint a görög A csak ‘rabbi’ volna. A Istenre vonatkoztatott különösen megtisztelő megszólítás. Azzal, hogy Mária térdre hull és átszorítja a Krisztus lábait: boldog és imádó vallomása azon a csúcson jár, ahol a Tamásé később: Én Uram és én Istenem!
‘Ne érints engem (tulajdonképpen: szűnj meg engem érinteni), mert még nem mentem fel az Atyámhoz…’ Sok exegetának okozott gondot ez a vers, mert az Igét nem az Igéből magyarázzák. A Jézus feltámadása még nem volt befejezve, még ‘nem ment fel az Atyához’. Megdicsőülése akkor fejeződik be, ha ez a felmenetel megtörténik. Mit értett rajta az evangélista, nem tudjuk még; csak azt tudjuk, hogy este már a tanítványoknak megmutatá kezét és oldalát; Lukács elbeszélése szerint evett velük és nyolc nap múlva Tamás sebeibe bocsátotta ujját. Itt a Kijelentés dialektikájának hegygerincén járunk, ahol az Igének a mi gyarló emberi elménk homálya miatt két ellentétes dolgot kell a számunkra kijelenteni: azt, hogy Krisztus isteni természete szerint a láthatatlan, a szellemi, a dicsőséges világ fejedelme, emberi természete szerint érzékelhető, valóságos, történeti személy egészen mennybemeneteléig. Aki testi valóságában kételkedik, azzal megtapintatja sebeit, mint Tamással; aki dicsőséges mivoltáról felejtkezik el, azt arra emlékezteti: az Atyához megyek, ne próbálj visszatartani!
Jézus érezte, hogy a Mária imádata e földi világ, a tapasztalati és történelmi lét számára akarja Őt visszatartani, s azt a kapcsolatot és úgy akarja folytatni, ahogy és amelyet az Úr tanítványaival kereszthalála előtt élt. Ez nem lehet. A feltámadott Úr kilépett az érzékelhetőség tapasztalati és történelmi világából és (‘csak’) a hit tárgya lett. Nem magunkhoz vonni; hozzáistenesedni — ez a mi feladatunk!
Ezzel bízza meg Máriát is. Nem lehet velem másképpen kapcsolatba jönni, csak mint Megdicsőülttel. Ne tarts vissza, ne próbálj a magad számára lefoglalni, nemcsak a tiéd, az atyafiaké is vagyok, s éppen azért lehetek egyformán mindenkié, mert ‘felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz és az én Istenemhez és a ti Istenetekhez’. Eredj az én atyámfiaihoz és mondd meg nekik! Ez az evangélium, mint missziói parancs. Ugyanaz, amit Mt 28,18 sk. versei jegyeznek fel. Mária ezt ezzel vezette be: ‘Láttam az Urat és ezt mondotta.’ Ez minden igehirdetésnek feltétele és summája.”

:
„Mária beszélt Jézussal, de mégsem tudta, hogy ki az, akivel beszél. Vannak, akik azt tartják, hogy megváltozott Jézus külső megjelenése; mások szerint Mária ideiglenesen ‘megvakult’, mint az emmausi tanítványok, akikről azt olvassuk, hogy ‘látásukat valami akadályozta’ (Luk 24:16), amíg Jézus fel nem fedte kilétét előttük. Megint mások úgy gondolják, hogy a könnyek miatt nem tudta felismerni őt.
Mint jó Pásztor nevén szólítja juhait (vö. Jn 10:3) és ‘ők ismerik a hangját’ (10:4). Erre Mária azonnal megismerte az Urat. Felkiáltott: 
Lehet, hogy átölelte, mert az Úr ezt mondta neki: Itt új fajta kapcsolatról, új rokonokról, és új felelősségről van szó. Sokan akarták már ‘megérinteni’ Jézust. Sok bibliamagyarázó gondolkodott már azon, hogy miért nem lehetett ‘megérinteni’ Jézust. Úgy tűnik, hogy pontosabbak azok a fordítások, melyek azt írják, hogy ‘ne kapaszkodj belém’, mert biztos, hogy Jézus nem volt érinthetetlen (vö. Mt 28:9; Jn 20:27). Mária egyszer már elvesztette Jézust (a keresztre feszítésénél), és természetes volt, hogy újra felmerült benne az elveszítés miatti félelem.
Jézus valójában ezt mondta: ‘Ez (a testi érintkezés) nem a valódi jelenlétem a gyülekezet számára. Egy fog kezdődni mennybemenetelemtől fogva és a Szentlélek eljövetele után az egyház részére’. Jézus ezután rátért az 
Tanítványait testvéreinek nevezte. Korábban azt mondta, hogy a barátai: ‘Többé nem mondalak titeket szolgáknak … titeket azonban barátaimnak mondalak’ (15:15). A Jézusban hívők Jézus családjának tagjaivá lesznek, és Isten az Atyjuk (vö. Zsid 2:11-12; Róm 8:15-17, 29; Gal 3:26). Mária új az volt, hogy tanúskodjon Jézus feltámadása mellett. Négyféle különleges kegyelem részese lett: angyalokat látott, látta a feltámadott Jézust, első volt azok közül, akik látták őt újra élve, és hirdetője lehetett a jó hírnek. A mai keresztyének is különleges kegyelemben részesültek. Ők is új megbízatást kaptak, hogy bizonyságot tegyenek a világnak (vö. Mt 28:16-20).
Jézusnak ezek a szavai jelzik egyedülálló fiúságát. és a többi asszony elmondta de Lukács szerint azok nem hittek neki vagy a többi asszonynak, ‘mert üres fecsegésnek tartották ezt a beszédet’ (Lk 24:11; vö. Lk 24:23).”

:
„Mária most egy ismerős hangot hallott, amely nevén szólította. Ezt nem lehetett eltéveszteni: volt! nevezte, ami annyit tesz: Valójában még mindig úgy gondolkodott róla, mint nagy tanítóról, akit ismert. Nem fogta fel, hogy most már több, mint az ő tanítója: Ura és Megváltója volt. Az Úr megpróbálta elmagyarázni neki, hogy ezután másképp és alaposabban fogja Őt megismerni.
Mária Jézust személyesen, mint embert ismerte. Látott csodákat, amikor Ő testben volt jelen. Így arra következtetett, hogy ha nincs vele látható módon, akkor nem is lehet reménysége az áldásra. Az Úrnak helyre kellett igazítania gondolkodását. Ezt mondta: egyszerűen, mint hústestben levő embert. Atyámhoz. Amikor visszatérek a mennybe, a Szent Szellem fog lejönni a földre. Amikor eljön, úgy jelent ki majd engem a te szívednek, ahogyan azelőtt sohasem ismertél, közelebb leszek hozzád, és drágább leszek neked, mint ahogyan itteni életem alatt lehetséges volt.’
Ezután azt mondta neki, hogy és beszéljen nekik az új rendről. Az Úr először hivatkozott úgy a tanítványokra, hogy Tudniuk kell, hogy Istene az ő Istenük, és Atyja az ő Atyjuk. Ettől az időponttól lettek a hívők ‘fiakká’ és ‘Isten örököseivé’.
Az Úr Jézus nem azt mondta, hogy a ‘mi Atyánkhoz’, hanem hogy Ennek oka az, hogy Isten más értelemben az Ő Atyja, mint ahogyan a mienk. Isten az Úr Jézus Atyja öröktől fogva. Krisztus a Fiú, örök leszármazás által. A Fiú egyenlő az Atyával. Mi adoptálás által vagyunk Isten fiai. Ez olyan közösség, amely akkor kezdődik, amikor megváltást nyerünk, és sohasem ér véget. Mint Isten fiai, nem vagyunk egyenlőek Istennel, és sohasem leszünk.
Mária Magdaléna engedelmeskedett megbízatásának, és lett, ahogyan valaki nevezte: ‘hírvivő a hírvivőkhöz, az apostolokhoz’. Lehet‑e kétségünk afelől, hogy ez a nagy kiváltság jutalmul adatott neki Krisztus iránti odaadásáért?”

:
„(b) Az Úr megjelenik Mária Magdolnának (20,11-18). Mind az angyalok megjelenése a sírban (12. v.), mind a küldetés, mely arra szól, hogy jelentse a feltámadást a tanítványoknak (17. vers) része az üres sírról szóló hagyománynak. Mt 28,9-10-ben a föltámadt Krisztus megjelenik az asszonyoknak, amint elmennek a sírtól, és megismétli az üzenetet, amelyet az angyaloktól kaptak. Abban a jelenetben az asszonyok földre borulnak az Úr előtt, és az imádás mozdulataként átkarolják a lábát (9. v.). Itt Jézus megakadályoz egy hasonló mozdulatot, amikor megtiltja Máriának, hogy megérintse, mivel az Atyához való visszatérése még nem valósult meg (17. v.). Ez a vers az egyetlen hely, ahol a tanítványokra, mint ‘testvérekre’ utal, mely a Mt 28,10-ben használt kifejezés. Az evangélista átdolgozott egy hagyományos történetet, amelyben a feltámadt Krisztus megjelent, akár egyedül Mária Magdolnának, akár a más asszonyok társaságában lévő Mária Magdolnának a sír közelében. Úgy dolgozta át a feltámadási üzenetet, hogy világossá tegye, hogy Jézus visszatérése nem a tanítványokhoz való visszatérés a különböző megjelenésekről szóló történetekben. Visszatérése (14,18-19; 16,22) felmagasztalását jelenti, felemeltetését az Atyánál lévő helyére (pl. 3,13; 6,62). A kettős jelenet az angyalokkal és Jézussal lehetővé teszi az evangélista számára, hogy hangsúlyozza azt a tényt, hogy Jézus testét nem vitték el. Ez alkotja az előjátékot a tiltáshoz, mely megtiltja Máriának, hogy belekapaszkodjon a feltámadt Úrba, mintha ez lenne a feltámadásba vetett hit lényege. János egyetlen esemény részleteiként látja a keresztre feszítést, a feltámadást, a felmagasztalást és a visszatérést a mennyei dicsőségbe (12,32-33). Az embernek nem úgy kell gondolkodnia Jézus feltámadásáról, mintha Jézus életre kelt volna, és azután felemelkedett a mennybe, hanem inkább úgy, hogy Jézus belépett egy teljesen különböző valóságba. Jn 14,22-23 megválaszolja azt a kérdést, hogy Jézus hogyan mutatja meg magát a tanítványoknak és nem a világnak, abban az értelemben, hogy szereti őket, és az Atyával együtt bennük lakozva jelen van velük. Az üzenet, melyet Jézus a tanítványoknak küld, jánosi kifejezésekbe van öntve. Ők most már Isten ‘gyermekei’ (1,12). Mária beszámolója inkább a hagyományos feltámadási nyelvezetet használja, mint a búcsúbeszédekét vagy az evangélium felemelkedés/visszatérés sémájáét.”

:
„AZ ÉLŐ ÚR VIGASZTAL
János 20,11-18
A két tanítvány hazament, de magdalai Mária közben újból a sírhoz érkezett, és most ott sír vigasztalanul. Eközben hajol be a sírba és pillantja meg a két angyalt a kőpad két végén, akik megkérdezik tőle, hogy miért sír. Mire ő ugyanúgy válaszol, ahogy a tanítványoknak mondta a hírt, a fogalmazása azonban személyes, s benne érezhető valamiféle magárahagyatottság is. Az angyalok nem szólnak többet, ők nem vigasztalnak, jelenlétük mégis jeladás arról, hogy a feltámadás által Isten már birtokba vette a helyet, ahol azelőtt, látszólag, a halál volt a gazda. — Mint amikor megérezzük, hogy néznek, s önkéntelenül is körülnézünk, ezzel az érzéssel fordul most meg Mária, s lát maga mögött állni valakit. Pillanatnyilag úgy van, mint majd az emmausi tanítványok, akiknek szemeit Isten egy ideig visszafogta a fölismeréstől (Lk 24,16). Jézus sem adja jelét a személyes közösségnek, ami a Mestert és a tanítványt ennek előtte összefűzte; úgy szólítja meg, mintha nem ismerné. Egy asszony ő, aki sír, s keres valakit, aki elment, s gyászolja öt. Pedig nincs oka vigasztalanságra. Jó és kívánatos volna, ha minden gyászoló és síró asszony és férfi meghallaná ezt a neki is szóló jézusi kérdést!
Külön figyelmet kelt Mária feltételezése, hogy a kérdező valószínűleg a kertész. Tévedés, amiben van egy szemernyi prófétai. Itt-ott fölmerült a messiási reménységekben, hogy a Messiás, ha majd eljön, az Isten kertjének kertésze lesz. Annyi bizonyos, hogy ez a kert itt már nem a halál helye, már van diadalmas gazdája, átváltozóban van Édenné, s benne ott a második Ádám, s jelen van a földi szövetséges: a gyülekezet is, jeladásszerűen Mária személyében, aki most még gyanakszik és faggatózik, s kész volna Jézus testét valahol biztosabb helyre elvinni. {
} Ekkor szólítja néven Jézus, s vele adatik a fölismerés: ‘Mesterem!’. Mária, sejthetően, a földre esve körülfogná Jézus lábait (Mt 28,9), ami ellen Jézus tiltakozik, s felszólítja, hogy ne érintse öt, mert nem úgy van ő itt, hogy egyszerűen visszatért a halálból, mintha meg nem történtté tette volna azt. Korábbi testi valójában már nem lesz úgy mesterük, amilyen volt tanítványi köre számára azelőtt. Megint más az, midőn majd Tamásnak mondja, hogy érintse meg a sebeit, de nem olvassuk, hogy tényleg megtette volna! Az a hitre segítés egyik felkínált lehetősége volt. Indoklása, hogy még nem ment fel Atyjához és Istenéhez, aki ‘testvéreinek’ is Atyja és Istene, átmeneti állapotot tükröz. Jézus itt van ugyan még, de hamarosan felmegy Atyjához és Istenéhez. De nemcsak az ő helyzete változott. A tanítványi kör is testvériséggé alakul, ahogy később nevezték is önmagukat (21,23). Magdalai Mária mindjárt fel is fogja a változást. Elmegy hozzájuk az üzenettel, s már nem Mesternek nevezi Jézust, hanem Úrnak: ‘Láttam az Urat’, ezzel építi őket és egyben odakötődik a hamarosan gyülekezetté formálódó tanítványi közösséghez. A feltámadott és mennybe ment Úrral való személyes kapcsolata velük együtt válik számára is teljessé. A személyes hit mindig gyülekezeti kötődés is, így válik közkinccsé, amit átélek.”

:
„JÉZUS MEGJELENIK MÁRIA MAGDOLNÁNAK, 20,11-18
Ez a perikopa az 1-2. versek folytatásának tekinthető, amennyiben újra Mária Magdolna személyére figyelve bontja ki a húsvét eseményeit. A szövegben lévő három participium, vagyis melléknévi igenév:  = ‘sírva’ (11. vers), ‘megfordulva’ (16. vers), ‘hírül adva’ (18. vers), a jelenetet három kisebb szakaszra tagolja: bemutatja előbb a gyászoló, majd a nézőpontját megváltoztató, végül a jó hírt vivő asszonyt.
…
A fel nem ismert Jézus nem magyarázkodik, hogy ő az, nem mutatja igazolásként a sebeit, csak egyetlen, személyes felszólító és hívó szót mond: ‘Mária!’ Ezzel mutatja meg, hogy ő ismeri azt, akivel beszél. S erről ismeri föl őt, akivel beszél, s aki eddig nem ismerte fel őt. Az asszony részéről is csak egy szó fejezi ki a felismerést: ‘Rabbouni!’ Ezt az arám szót az evangélista nem fordítja le görögre, de görög nyelvű olvasóinak szél‑ vagy lábjegyzetként megmagyarázza. A szó jelentése: Mesterem! Tanítóm! Majdnem ugyanígy hangzott az evangélium elején (1,39), amikor a két tanítvány — akik közül az egyikben alighanem maga az író ábrázolja önmagát — szólította meg Jézust. Megint Schnackenburgot idézzük: ‘A felismerésjelenet egyszerű, narratív szerkezetébe egy egész teológiai rendszer van beleágyazva, mindaz, amit a Jézus feltámadásába vetett hit, amit a Feltámadottal történt hívő találkozás jelentett.’
Azt vélnénk, hogy a történet az előző versben már elérkezett a csúcsához: Mária Magdolna felismerte a Feltámadottat, és ‘Mesteremnek’ szólította. Azonban még ki kell derülnie, hogy a Feltámadott nem ennek a világnak tér-idő korlátaiba tért vissza, ezért nem folytatódhat ‘minden a régiben’, tanítványai nem tartóztathatják őt vissza saját kis világukba. A ‘csúcs’ ebben a történetben tehát a 17. vers, annak különösen e három szava: ‘Ne tarts vissza!’ () Lehet‑e ezt a három görög szót így fordítani, nem helyesebb a hagyományos: ‘Ne érints engem!’? A  görög ige valóban azt jelenti: érinteni, megfogni. De az imperativus imperfectum itt szereplő tiltó alakja azt fejezi ki: ‘Ne tégy valamit (hagyd abba), amit éppen teszel!’, ez esetben tehát: Magdolna ugyanis alighanem Jézus elé borulva átkarolta annak lábait, s a felszólítás arra vonatkozott: Engedj el — fel kell mennem az Atyához! Sok fejtörést okozott az írásmagyarázóknak, hogy miért mondott a feltámadott Jézus ilyen különös szavakat Mária Magdolnának: ‘Ne érints engem, mert még nem mentem fel az Atyához!’ Vajon őt nem lehet érinteni feltámadott testében? De akkor miért mondta a 27. vers szerint egy héttel később Tamásnak: ‘Nyújtsd ki a kezed, s bocsásd az oldalamba!’ Talán közben már ‘megtette az utat az Atyához’, és már vissza is jött onnan? S miért szabad őt csak azt követően megérinteni, miután a mennyben járt feltámadott testében az Atyánál, s azelőtt, ugyanabban a feltámadott testben miért nem volt szabad? A kérdésekre válaszként többféle megoldási kísérlet született.
1. Van olyan felfogás, amelyik szó szerint veszi az itt szereplő térbeli és időbeli határokat. Eszerint, mikor Mária Magdolnával beszélt, akkor Jézus éppen közbeeső állapotban volt a feltámadás és a mennybemenetel között a földön. Ebben az állapotában érinthetetlen volt. Ezután felment az Atyához mennybemenetel), majd még aznap este újra visszajött a földre, hiszen akkor már a Tizenegy (azaz Tamás nélkül a Tíz) körében találjuk (19—23. versek). Ez a felfogás azonban — melyet vaskos materializmus jellemez — nem ad választ a fentebb felvetett kérdésekre.
2. A másik felfogás az Énekek 3,1-4 LXX-szövegét veszi segítségül a megértés érdekében. Itt a menyasszony beszél, aki éjjel hiába várja (mint Mária Magdolna a 13,30-ban leírt, s azt követő két éjszakán át, mikor Jézus a sírban volt) jegyesét. Hajnalban találkozik az őrökkel (mint Mária Magdolna a kert őrének vélt Jézussal), s tőlük érdeklődik jegyese felől (mint Mária Magdolna a vélt kerti őrtől Jézus holtteste felől): ‘Nem láttátok, akit lelkemből szeretek?’ (Énekek 3,3.) Az ószövetségi menyasszony ezt így folytatja: ‘Alig mentem tovább tőlük, máris megtaláltam, akit lelkemből szeretek. míg be nem vezetem anyám házába.’ A párhuzam feltűnő, s nem lehet a véletlen műve. Okunk van hinni, hogy János evangéliuma szerzője Mária Magdolna történetében az Énekek éneke párhuzamos helyére is gondolt. Csakhogy ezzel nem kaptunk magyarázatot arra, hogy miért kellett Máriának elengednie a feltámadott lábait.
3. A megoldás abban van, hogy János evangéliumában a kereszthalál, a feltámadás, a mennybemenetel és a Szentlélek ajándéka egyetlen nagy esemény, amit a szentíró rendszerint az  (‘felmegyek’, ti. az Atyához) igével fejez ki. Ha Mária ezt még nem érti, akkor akadályozza értetlenségével váltságműve befejezésében Jézust, s önző módon visszatartaná azt, akinek most az a célja, hogy megdicsőülése és a Lélek ajándéka (22. vers) után láthatatlanul, de valóságosan mindig jelen legyen a tanítványaival. Ezt az állandó jelenlétet a maga módján Mária is akarja, de azt véli, hogy ezt Jézus lábai átölelésével, a Feltámadott térbeli maga mellett tartásával biztosíthatja. Pedig éppen ellenkezőleg: ha Jézus elmegy a mennyei dicsőségbe, elküldi Szentlelkét, akkor – tértől és időtől függetlenül – mindig tanítványaival marad a Lélek által. Egyúttal az is igaz, hogy: ‘A Feltámadott megjelenései, minden külsőleg naiv bemutatásuk ellenére, a mennyei, felmagasztalt Úr önkijelentései.’
A vers szövege még más teológiai kérdésekre is rámutat. A Feltámadott a saját tanítványait most ‘testvéreinek’ () nevezi. A szenvedéstörténetben oly sokat szereplő 22. zsoltár (a szenvedő Igaz) most újra érvényesül: ‘Hirdetem nevedet testvéreimnek’ (Zsolt 22,23, pÚF). Erre reflektál a Zsid 2,11 írója: ‘Nem szégyelli őket testvéreinek nevezni.’ Azonban kiderül, hogy bár Jézusnak s tanítványainak közös az Atyjuk: Isten – Jézus mintegy befogadja őket mennyei családjába –, azonban neki és tanítványainak nem egyenlő az Atyához fűződő kapcsolatuk. Innen érthető a kifejezés: ‘az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez meg a ti Istenetekhez’. Aki Jézus Atyja, az egyben a tanítványoké is, de nem vele egyforma módon és mértékben. János evangéliuma mindig ügyel ‘a patikamérleg-effektusra’, az ellentétekkel ábrázolt valóság szempontjainak finom egyensúlyára. Máriának üzenetet kellett átadnia a tanítványoknak arról, hogy Jézus az Atyához megy. Ezzel a búcsúbeszédek bevezetésére emlékezteti őket (Schnackenburg, III, 377): azért megy fel az Atyához, hogy hajlékokat készítsen ott nekik (14,1–3).
A a perikopa zárása. Mária Magdolna Jézus parancsának megfelelően elmegy, hirdetve () a tanítványoknak, hogy ‘»Láttam az Urat!«, és hogy ezeket mondta neki.’ Feltűnő, hogy a mondat eleje egyenes idézet (oratio recta), a többi függő beszéd Valószínűleg a ‘Láttam az Urat’ ősi hitvallás-formula volt, amelyet az apostolok használtak, jogosan. Per definitionem az apostoli léthez, tisztséghez hozzátartozott a feltámadott Krisztus látása (vö. 1Kor 9,1). Mária most ‘apostola apostolorum’, az apostolok apostolasszonya, hiszen ő hirdeti azoknak a jó hírt a feltámadásról. Hogy miért nem szerepel az 1Kor 15,5–8-ban megírt listán, ahol a feltámadás első tanúi szerepelnek, azt leginkább azzal a zsidó jogszokással magyarázzák, amely nőket nem fogadott el tanúként a perekben. Fennmarad a kérdés akkor is: vajon a Páltól Jánosig eltelt, körülbelül negyvenöt év leforgása alatt feloldódott a nők hátrányos megkülönböztetése az egyházban? Az evangélistát inkább az érdekli, hogy Mária Magdolna hitének fejlődését mutassa be. A perikopa szerint első megnyilatkozása még csak ennyi volt: ‘Elvitték az Urat.’ ‘Zárónyilatkozata’ viszont már ez: ‘Láttam az Urat!’ Mária Magdolna hitre jutott, mert találkozott a Feltámadottal.”

:
„IV. A HÚSVÉTI JELENÉSEK (20, 1-31)
1. A két tanítvány futása és Mária a sírnál (20, 1-18)
20	1	…
16	Jézus azt mondja neki:
»Marjam!«
Ő megfordul, és ezt mondja héberül:
»Rabbuni!« —
ami azt jelenti: »Mester!«
17	Jézus így szól hozzá:
»Ne tartóztass fel!
Még nem mentem fel az Atyához.
Menj azonban a testvéreimhez, és mondd meg nekik:
Felmegyek Atyámhoz és Atyátokhoz,
az én Istenemhez és a ti Istenetekhez!«
18	a	A magdalai Marjam ekkor
a tanítványokhoz jön, hírül adva nekik:
	b	»Láttam az Urat! —
És ezt mondta nektek!«
A. Szövegkritikailag a fordítások szempontjából figyelemre méltó, hogy a magdalai asszonyt, aki az evangéliumban ötször (19,25; 20,1.11.16.18) szerepel, a P66, a Codex Sinaiticus és a Vaticanus a 20,16.18 versekben a héber névvel illeti. Más kéziratokban azonban a (bizonyára használatos) név is megjelenik. Jézus korabeli feliratok emellett a = Mariah megnevezést is tanúsítják. A nevet tehát nem szükséges hellenizált formának tekintenünk.
… — Marjam az arám »Rabbuni« megszólítással válaszol Jézusnak (16. v.). Az ehhez fűzött »Mester!« kifejezés nem pontos fordítás. Az arám szó ugyanis voltaképpen ezt jelenti: »Tanítóm!«, »Uram!«, »Mesterem!« Ily módon Istent is meg lehetett szólítani. Arra a kérdésre válaszolva, hogy mit akar, a jerikói vak is így felel: »Rabbuni, hogy újra lássak!« (Mk 10,51). — Biztos, hogy a 17. versben a híres »Noli me tangere! — Ne érints engem!« nem megfelelő fordítása a görög kifejezésnek és az ezt követő jelen idejű imperatívusznak Ez a szókapcsolat ugyanis a cselekmény folytatását tilalmazza, tehát körülbelül ez a jelentése: »Ne tartóztass fel (tovább)!« Ha valaki azt feltételezné, hogy a húsvéti Urat nem lehetett megérinteni, ellentétbe kerülne Jézussal, aki azt mondja Tamásnak, hogy tapintsa meg sebeit (20,27).
B. …
Az evangélium szerzője a két húsvéti fejezetben (20. és 21.) — de szinte művének egészében is — az üdvtörténeti eseményeket személyek egyedi élményének tükrében mutatja be. E személyek: az első részletben Péter és a másik tanítvány, később Marjam és Tamás, majd a 21,1-23-ban újra Péter, illetve a másik tanítvány. Mindkét fejezet jellemző vonása a bensőségesség és egy bizonyos individualizmus, amely mögött a korai zsidó hellenizmus »atmoszféráját« érezzük. János az egyént mutatja be, aki teljes személyiségével, értelmével és érzelmi világával együtt találja meg a Jézushoz vezető utat. Éppen ebben rejlik annak magyarázata, hogy ez az evangélium közvetlenül képes megszólítani bennünket, a modern kor embereit is: szinte részeseivé tesz az élményeknek.
Alaposan félreértenénk tehát az evangélistát, ha azt feltételeznénk, hogy ha módjában állt volna, szívesebben hagyott volna ránk például egy videószalagot. Ám éppen ezért sürgető a kérdés: miért így, és nem másként mutatja be az eseményeket? Írásával mit akar nekünk mondani?
C. A zsidó felfogás szerint az asszonyok tanúskodásának csekély bizonyító ereje volt. Ezt tükrözi a Lk 24,22-24 részlete is: »És néhány közülünk való asszony is megdöbbentett minket, akik kora hajnalban ott voltak a sírboltnál, de nem találták ott a testét …«. Ezért János csak futólag (»nem tudjuk« a 2. versben!) tesz említést a sírt felkereső asszonyokról, hogy ezután beszámolhasson Péter és a szeretett tanítvány »versenyfutásáról«. Ennek ellenére nem meri azt megtenni, hogy egyszerűen elhallgatja a tényt: valójában asszonyok voltak először a sírnál.
Asszonyok szívügye volt, hogy Jézus sírjánál könnyeket ejtsenek, függetlenül attól, hogy felfogták‑e halálának értelmét, vagy sem. Még az ő látásukban is a »sötétség« (1. v.) uralkodik. Ez azonban arra a homályra emlékeztet, amelyen az 1,5 szerint majd úrrá lesz a világosság, azaz Krisztus.
…
Lehetséges, hogy a 11-16. versekből álló részlet utólag (de mindenképpen a hiteles szöveg közzététele előtt) került az evangélium szövegébe. János evangéliumában azonban ennek a szinoptikus tradíció hatására beillesztett részletnek is megvan a maga szerepe. Kérdés, hogy mi a rendeltetése. — Az angyalokról csupán az hangzik el, hogy fehér öltözékben jelentek meg. A szerző sokkal fontosabbnak tartja, hogy megjelenésük helyére utaljon: Mária azon a helyen látja az angyalokat, ahol a Péter és János által szemügyre vett lenvásznak vannak. Arra kell gondolnunk, hogy a lenvásznak voltak »beszédesek«? Az angyalok ugyanolyan kérdést tesznek fel, mint röviddel ezután Jézus is: »Asszony, miért sírsz?« A jelenés tehát azt világítja meg, amit már az üres sír is hirdetett: »Nem veszed észre, hogy itt valamiféle isteni titok van születőben?« Felkészít a Föltámadott önkinyilatkoztatására.
János az első jelenet szereplőit »eltávolítja« a színről (10. v.). — Ekkor Mária egy férfit vesz észre maga mögött. A sírbolt nem a nyílt mezőn vagy a mi temetőinkhez hasonló területen volt, hanem »egy kertben« (19,41). Ezért történhetett meg, hogy Mária az ismeretlent egy ott dolgozó embernek, azaz »kertésznek« nézte.
Ellentétben azokkal a látomásokkal, amelyeket az évszázadok során a keresztény szentek beszámolóiból ismertünk meg, a János-féle húsvéti jelenésekben Jézus nem földön kívüli lénynek mutatkozik. A Lk 24,16-tól és a Jn 21,4-től kezdődő rész szerzője is fontosnak tartja a húsvéti Úr evilági kinézetének, földhöz kötöttségének kiemelését, akit éppen ezért eleinte nehéz felismerni.
A világirodalomban aligha találunk ehhez hasonló szöveget, amelyik ilyen kevés szóval, ennyire tisztán és mégis mélyrehatón ábrázolja egy férfi és az őt szerető asszony személyes találkozását (16. v.). A párbeszéd szereplőinek ajkáról csak egy-egy szó hangzik el, de ezek a szavak mindent elmondanak! — Jézus így szól: »Marjam!« — Az asszony válaszul nem a »Jézus!« nevet mondja ki, mert nemcsak őt ismeri fel, hanem a lényéhez tartozó isteni fensőbbséget is. Ezért arámul így szól: »Rabbuni!«
Ismételten hangsúlyozzuk: János mint teológus elsősorban Jézus dicsőségét tartja szem előtt. Ennek ellenére nem hatalommal teljes Föltámadottat ábrázol, mint például a Mt 28,18-20 részlete (»Nekem adatott minden hatalom …«), hanem egy olyan Urat, aki — miként korábban — húsvét után is nagyon közel áll hozzánk, emberekhez. A negyedik evangélista szemmel láthatóan ezekben a húsvéti fejezetekben is fontosnak tartja, hogy a Föltámadottat korábbi, földi élete felől mutassa be számunkra, vagyis azt a Jézust ábrázolja, aki azonos a Megfeszítettel. János ugyanis úgy látja, hogy Jézus már a földi, a történetileg megragadható kereszten megdicsőült. A feltámadás után is megpróbál emlékeztetni bennünket erre a húsvét előtti eseményre (vö. 20,20). A húsvéti hit Krisztusa nem más, mint a húsvét előtti Jézus. János evangéliumában Jézus a húsvét hajnala után is szövetségben marad a földi világgal: ő még mindig az »az Ige, aki hússá lett« (1,14).13
A jézusi megszólításban beteljesedik az Izajás kijelentése: »De most így szól az Úr, a te teremtőd …: Ne félj … Neveden szólítottalak, enyém vagy« (Iz 43,1). Jézus szavában és Marjam válaszában konkrét módon tapasztaljuk, mit jelentenek a jó pásztorról szóló részlet mondatai: »Én vagyok a nemes pásztor; ismerem az enyéimet, és az enyéim ismernek engem … Juhait pedig nevükön szólítja, és kivezeti őket …« (10,14.3).
A Marjámnak adott magyarázat (17. v.) János teológiájának egyik kiemelkedő pontját alkotja: Jézus egész földi életének célja az Atyához való visszatérés. Búcsúszavaiban ezeket mondta: »Ha szeretnétek engem, örülnétek, hogy elmegyek az Atyához. Az Atya ugyanis nagyobb nálam« (14,28).
A Jézus által mondottak (17. v.) három irányba mutatnak: 1. Utalnak az új, eszkatologikus rendre, amelyhez nem illik Jézus testi érintésének és e világon való feltartóztatásának a vágya. — 2. Jézus az Atyához való visszatéréséről beszél, amelyet nem szabad késleltetni. — 3. Marjam megbízást kap: fontos üzenetet kell átadnia a testvéreknek. A »menj azonban szavakban megfogalmazódó meghirdetési feladat magyarázatot ad arra is, hogy Marjam miért nem borul boldogan Jézus lábához.
Nem véletlen, hogy Jézus először csak ezen a húsvéti reggelen nevez bennünket »testvéreknek«. Visszamegy Atyjához, aki most a kereszthalál erejében valóban újra Atyává lett számunkra is. Ugyanakkor Jézus a saját fiúságát és a mi gyermeki mivoltunkat nem foglalja össze egyetlen kijelentéssel: »felmegyek Atyánkhoz«. Egy ilyen kifejezés elsősorban János evangéliumában volna elgondolhatatlan (vö. 13,13). Énnek ellenére valóban a mi Atyánkról beszél. Mivel e húsvéti reggelen Marjámmal együtt mi is Jézus fivéreivé (illetve nővéreivé) lettünk, az ő Atyja a mi Atyánkká is válik.
A perikopához sajátos módon kapcsolódó és meglepő befejezés (18b v.: »És ezt mondta nektek«) újra a találkozás lényegi mozzanatára tereli figyelmünket. E részletben minden az üzenet előkészítésére irányul, amelyet az asszonynak hírül kell vinnie: »Felmegyek Atyámhoz és Atyátokhoz.« A magdalai Marjam nagyszerűen viselkedik: a beszélgetés végére olyannyira azonosul feladatával, hogy már nem az »én«, illetve a »nekem« kifejezést tartja fontosnak, hanem a közösséghez szóló szavainak jelentőségét felismerve visszahúzódik a személytelenség világába, és üzenetének befejezéseként a »nektek« személyes névmást hangsúlyozza.
D. János evangéliuma szerint Marjámnak a húsvéti üzenetet kell meghirdetnie. Ez a tény szolgáltat kulcsot annak megértéséhez, hogy a perikopa szövegét miért tudjuk összhangba hozni a mennybemenetelről szóló lukácsi híradással vagy a többi húsvéti jelenésről szóló beszámolóval (például az emmauszi kenyértörésben vagy a galileai hegyen történt kinyilatkoztatással).
Ezekből a különféle újszövetségi részletekből kiviláglik: Krisztus feltámadása és helyet foglalása az Atya jobbján »egy és ugyanazon dicsőséges győzelem két egymástól elválaszthatatlan oldala«. »Mihelyt Jézus teste a Lélek erejéből előjött a sírból, már a dicsőség eszkatologikus világához tartozott, és teljesen jogos volt, hogy be is menjen ebbe a dicsőségbe.« Krisztus húsvéti belépése a dicsőségbe tehát természetfeletti történés, amely túlszárnyalja az érzékelő tapasztalatot, és ezért egyik evangélista sem »tudósíthat« róla. Amikor a Föltámadott a kertben megjelenik Marjámnak, ez a lelki-természetfeletti esemény már végbement. Az Úr azonban (a legkülönfélébb élmények közvetítésével) fokozatosan a földi tapasztalat fényében is megismertette övéivel azt, ami benne szellemileg már megvalósult. A csupán Lukács említette mennybemenetel napján Jézus azt nyilvánítja ki, hogy búcsút vesz tőlünk és eltávozik világunkból. A magdalai Mária előtt pedig azt nyilatkoztatja ki számunkra, hogy előremegy az Atyához azon az úton, amelyen húsvét óta követhetjük és követnünk is kell őt.”

:
„b) Jézus megjelenik Mária Magdolnának (20,11-18)
…
[16] Azt mondja neki Jézus: ‘Mária!’ Ő megfordul s azt mondja héberül: ‘Rabbúni!’ — ami annyit jelent: ‘Mesterem!’
[17] Jézus azt mondja neki: ‘Engedj el. Még nem mentem fel az Atyához. Menj a testvéreimhez és mondd meg nekik: ‘Felmegyek Atyámhoz és Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez.’’
[18] Mária Magdolna akkora tanítványokhoz jött és jelentette: ‘láttam az Urat’ és hogy ezt és ezt mondta neki.
Szövegjegyzetek
…
16 ‘Mária!’: az előbbi kérdés az angyalokét visszhangozza, akik Máriát mint ismeretlen vagy idegen személyt szólítják meg (vö. Jn 4,21; lásd 2,4 jegyzetét: Első rész 83-84). Evvel szemben a személynév elhangzása visszaidézi azt a személyes kapcsolatot, ami Magdolnát Jézushoz fűzte. Hogy ezt a kapcsolatot a bűnbocsánat és az erre alapuló szeretet hozta létre, csak a szinoptikus hagyományból tudjuk. Annak ismerete nélkül ez a jelenet aligha volna érthető.
‘ héberül: Rabbúni!’: a párbeszéd drámai erejét fokozza a héber szó idézése. Ez itt az (eredeti) mű utolsó fejezetében rendkívül hatásosan visszautal annak elejére, ahol Simon új nevet kap (héberül), s az első tanítványok szájából Jézus két címét halljuk szintén héberül: Messiás, Rabbi. Mindkettő ott is – akár a ‘rabbúni’ itt – görög fordítással párosul (1,41-42.49). Egyesek szerint a ‘rabbúni’ szó a ‘rabbi’ becéző arám formája: ‘drága mesterem’; ez talán túlzás; a végződés csak birtokos személyragot (‘Mesterem’) mutat, de mindenképpen a személyes kapcsolatot fejezi ki. Az a botránykeltő felfogás, amely modern hitetlenek részéről időnként jelentkezik, hogy ti. Magdolna Jézus ‘szeretője’ volt, se nem megalapozott, se nem újkeletű: ezt már a szexuális képekben bővelkedő gnosztikus irodalom kitalálta a harmadik században (vö. a Nag Hammadi leletek közt megtalált ‘Mária [Magdolna] evangéliumát’).
17 ‘Engedj el’: a Vulgáta latin szövege (‘noli tangere’) miatt ez a mondat gyakran téves magyar fordítást kapott: ‘Ne érints’. A görög jelen idejű felszólító mód tiltó formája nem a cselekmény elkezdését, hanem folytatását tiltja. Az olvasónak fel kell tételeznie, hogy Mária – akárcsak Máté evangéliumában az asszonyok a sírtól eltávozóban – Jézus elé borult és a lábát megragadta (Mt 28,9). Minthogy ez a szövegrész Máté elbeszélésével további rokonságot is mutat, ezt a fordítást találjuk helyesnek. Mások (Dodd, Brown) avval érvelnek, hogy az ige jelen ideje így is visszaadható: ‘ne tarts vissza’ vagy: ‘ne csüngj rajtam’ = don’t cling to me).
Az Énekek éneke négy versben beszél a menyasszonyról, aki hajnalban fölkelve, a városban körben jár és keresi ‘azt, akit a lelke szeret’. Az őröket is megkérdezi: vajon nem láttátok azt, akit a lelkem szeret? Majd azt mondja: alighogy elhagytam őket (az őröket), megtaláltam Őt, beléje kapaszkodtam és el nem engedem, amíg csak be nem megyek anyám házába’ (3,1-4).
Feuillet-vel egyetértve, ebben az ószövetségi szövegben találjuk meg a jelenet magyarázatához az irodalmi és teológiai hátteret. A fenti bekezdésben kiemelt mozzanatok mind megegyeznek avval, amit János szövege is a Magdolnával való találkozás drámai megjelenítésében kidolgozott: a hajnali keresés, a kertész (a kerti őr) megkérdezése, s a feltételezett utalás a Máténál leírt jelenetre: mind Én 3,4, mind Mt 28,9 a görög ‘kratein’ igével írja le Jézus illetőleg a szeretett vőlegény megragadását. Ehhez járul az utalás ‘az anya házába való bemenetelre’, ami helyett, sőt amivel ellentétben Jánosnál az Atya házába való felmenetelről olvasunk. Ennek az ószövetségi párhuzamnak az elvesztése vagy elhanyagolása tette szövegünket ‘magyarázhatatlanná’. Egy cikk 1938-ból mindössze tizenkét változatát sorolja fel a magyarázatoknak. S azóta talán ugyanannyi új kísérlet látott napvilágot.
‘ Még nem mentem fel az Atyához’: a magyarázók nagy része a Lukácsnál olvasható mennybemenetelre gondol. Azonban Jánosnál a ‘felmenetel az Atyához’ része a megdicsőülés ‘programjának’, amint ezt a búcsúbeszédek hosszan és részletesen kifejtették (lásd pl. 16,28 magyarázatát). Aki a szövegben ‘mitológiai fogalmak’ után nyomoz, könnyen gondolhat arra, hogy Jézus megjelenése a feltámadás és az Atyához érkezés közben történt, míg a következő jelenet, amelyben Jézus a tizenegynek jelenik meg (majd egy hét múlva Tamásnak is), már ‘visszatérés az Atyától’ a Szentlélek adományával. Az ókori mitológia valóban ismeri ezt a ‘felmenetelt’ a halál után, amely mint valami vándorút a kozmosz különböző rétegein át, időt vesz igénybe.
‘ testvéreimhez’: újabb – meglepő egyezés – a Máténál leírt jelenettel melyben az asszonyok Jézustól utasítást kapnak, hogy testvéreinek hírt vigyenek. Hogy a testvérek itt nem Jézus családját jelentik, —azokat a ‘testvéreit’, akikről Jn 2,12 és 7,10-ben van szó – abból is világos, hogy a mondat további része a közös Atyát nyomatékkal megjelöli. A megváltás által újonnan kapott testvériség fejeződik ki. A Zsidókhoz írt levél mutatja, hogy a 21. zsoltár, amelyet az apostoli egyház (Jézus példáját követve) a Messiás szenvedésére és megdicsőülésére vonatkoztatott, fontos szerepet játszott ennek az új krisztusi ‘testvériségnek’, mint a megváltás gyümölcsének megértésében. Vö. 2,11-12: ‘ezért nem restelli testvéreinek hívni őket, amikor így szól: Testvéreimnek hirdetlek téged, a gyülekezetben áldom dicsőséged’ (Zsolt 21,23).
‘ Atyámhoz és Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez’: az összes kánoni evangéliumban — a Miatyánk szövegét kivéve — Jézus istenfiúsága és a mi istenfiúságunk között mindig megkülönböztetést találunk. Az ‘Atyám’ és ‘Atyátok’ szavakat még csak véletlenül sem helyettesítheti a lerövidítő ‘Atyánk’ kifejezés. Ez a teológiai álláspont itt dialektikus ellentétben és egységben figyelhető meg: a feltámadt Krisztus és hívei közös fiúsága nem azonos értelemben vett fiúság. A különbséget az Istenhez való más és más viszony alapozza meg.
18 ‘a tanítványokhoz jött és jelentette:’láttam az Urat’ és hogy ezt és ezt mondta neki’: ez a mondat igazolja a ‘testvérek és a ‘tanítványok’ azonosságát. A mondat először közvetlen idézettel beszélteti Magdolnát, majd alárendelt mellékmondatban adja elő Jézus üzenetének átadását. Ami ügyetlen szerkesztésnek tűnik, igazában rendkívül hatásos – bár nyelvtanilag szabálytalan – stíluseszköz: Magdolna jelentésének fő mondanivalója ez a két szó: ‘Láttam az Urat’ — ezt szószerint kell értenünk (rögtön hozzáképzeljük az asszony lihegő, felindult lelkiállapotát). Aztán szépen visszanyeri egyensúlyát, és szóról-szóra elmondja, amit látott, hallott.
Magyarázat
Az evangélista ismét remekel. Egyrészt a hagyomány adatait rendkívüli hűséggel adja elő, másrészt mindent a maga stílusával átformál és a mű teológiai kompozíciójába besorol, beleolvaszt.
Az asszonyok kimenetele a sírhoz olyan hagyományos adat, amelynek előadásában a szinoptikusok is saját értelmezésükre vannak hagyatva: mi vitte őket a sírhoz? A bebalzsamozás már megtörtént (talán túl nagy sietségben?). Mégsem hihető, hogy – amennyiben Nikodémus és Arimateai József közreműködött – szabálytalan vagy befejezetlen lett volna: Az evangélisták igazában az asszonyok hajnali kimenetelének indokait csak feltételezik. Ez alighanem azért is tisztázatlan maradt a tanítványok előtt, mert a feltámadás ténye minden tervezett tevékenységüket tárgytalanná tette. Azt is hozzátehetjük, hogy – bármit is mondjanak a mai feminista felfogású teológusok vagy teológák – az apostoli egyház a zsidó (és görög-római) társadalmi és jogi szabályok szerint csak férfiak tanúságát fogadta el és csak férfiakra bízta a hithirdetést. Ezért Magdolna alakja, neve és az első húsvét hajnalán megtapasztalt élményének ‘elsőbbsége’ megmaradt a hagyományban, ő azonban mint szemtanú csak az apostolokon keresztül adta át a születő keresztény egyháznak mindazt, amit hallott és látott. Ezért személyes indokaikról már az első keresztény hithirdetés csak ‘másodkézből’ adhatott felvilágosítást.
János érdeme, hogy erről az eseményről mégis képes egy hallatlanul személyes és mélységesen megindító elbeszélésben beszámolni. A vélemények nyilván megoszlanak. E sorok szerzője, annak ellenére, hogy a szeretett tanítvány azonosítását János apostollal fenntartás nélkül elismeri, ennek az elbeszélésnek részleteit nem annyira a Mária Magdolnával való személyes kapcsolatnak, vagy a részletek elsőkézből való ismeretének, hanem a sugalmazott szerző istenadta teológiai éleslátásának, a nagy keresztény misztérium mélységes értésének tulajdonítja. Nem hanyagolható el ugyanakkor az a tény, hogy a szerző, mint isteni eszköz, az irodalmi közlés rendkívüli művésze, akinek stílusát az utalások bonyolult szövevénye valamint a szókincs és a mondatszerkesztés egyszerűsége egyaránt jellemzi.
Az evangélista már leírt nekünk egy ‘feltámasztást’. De Lázár esetében egy halotti leplekbe bugyolált alak jött ki a sírból, akit meg kellett oldani a kötelékektől, s aki ebbe a földi életbe tért vissza. Jézus feltámadása egészen más esemény. Őt csak a hit szeme ismeri fel, s a hitet hívás – éspedig személyes hívás – előzi meg. Az evangélista nyilván sokat elmélkedett az ószövetségi szövegekről: kutatta az Írásokat, amint erről már többször beszámolt, hogy megértse mindazt, ami történt. Már mondta nekünk, hogy Jézus ‘vőlegény’ volt köztünk (3,29), a kánai menyegzőben is a lakodalom jelképét kiaknázva adta elő a végső ‘óra’ – a messiáshozta megváltás – lelki adományainak bőségét. Nem csoda, hogy a húsvét hajnalát az Énekek énekében található hajnali jelenethez hasonlónak találta. A menyasszony egész éjszaka (vö. Jn 13,30: éjszaka volt!) hiába várta szerelmesét, most járja a várost (a sír a keresztrefeszítés helyéhez, a Golgota maga, a városhoz közel volt: Jn 19,20 és 19,42), s keresi azt, akit ‘a lelke’ szeret. Az őröket kérdezi, ahogy Magdolna is előbb két angyallal, majd – feltevése szerint – a kert őrével találkozik. Magával akarja vinni a testet — mondja ‘a kertésznek’. Vajon hová akarná vinni? Evvel nem egy második temetés tervét jelzi, csak azt, hogy az evangélista oly közel hozza most az elbeszélést az ószövetségi idézethez, amennyire csak lehet: ‘ha megtalálom, – mondja a menyasszony – magammal viszem anyám házába’ (Én 3,4). A jelképet illetőleg az ószövetségi idézetre való utalást itt nem szabad azon túl tovább erőltetni, mint ameddig az evangélista maga elmegy: a menyasszony jár a vőlegény után és nem tud belenyugodni abba, hogy nem találja. Az történik, amit Jézus megjövendölt: amíg a világ ujjong, ti sirtok és jajgattok, de fájdalmatok majd örömre fordul (vö. 16,20-22.
Ez a ‘fordulat’ érdekes módon ‘koreografálva’ jelenik meg Magdolna mozdulataiban. Az angyaloktól ‘a kertészhez’, majd a kertésztől Jézushoz fordul. A két sarkonfordulást nehéz a valóságban elképzelni: ha már a kertészhez ‘fordult’, miért kell ismét hozzá fordulnia, mihelyt a nevét hallja? Megint a dolgok mélyebb jelentését kell néznünk. A megfordulás-odafordulás a Biblia nyelvén mindig a megtérés, az Istenhez térés szókincséhez tartozik. És Magdolna számára is igazi fordulat az, amikor Jézus őt nevén hívja. Ő pedig, mint azok a juhok, akik felismerik a jó Pásztor hangját (vö. 10,4-5), felismeri Mesterét abban, akit kertésznek hitt.
A felismerést követő jézusi mondást is az üdvtörténet széles vásznára kell kivetítenünk. Az Atyához való felmenetel az a nagy ‘program’, amelybe Jézus az egész emberiséget akarja belekapcsolni. Ha ismét megfontoljuk az Énekek énekének párhuzamos szövegét a sokat vitatott ‘Noli tangere’ (hagyj, engedj, ne fogj, ne érints, ne csüngj rajtam stb.) érthető lesz. Máté evangéliumát követve, alighanem úgy kell elképzelnünk Magdolnát, mint aki Jézus lábát öleli. De méginkább kell arra gondolnunk, hogy azt hiszi: most Jézus visszatér övéi közé, s viheti őt vissza saját életébe, ‘anyja házába’, vissza ebbe a világba, amelyből Jézus, íme csak pár napra lépett ki. De Jézus emlékezteti arra, hogy ez a viszontlátás nem visszatérés, hanem továbbmenés. Ő már a földi otthont a kereszten felszámolta, saját anyját is a szeretett tanítványra hagyta, neki már nincs háza-családja a szó földi értelmében, hanem az Atya házába indult el. Nem egyedül. Ebbe az otthonba tartoznak a tanítványok mindannyian — Isten minden szétszórt gyermeke. Ezeket, akik az új otthon értelmében most már testvérei, kell értesíteni; nekik kell meghirdetni a nagy végső felmenetelt az Atyához, aki övé és miénk, az újonnan szerzett istenfiúság megvalósulását, amely szerint az ő Istene immár a mi Istenünk. A megváltás megvalósulását, amely nyomán Isten a ‘mi Istenünk’ lesz, Máténál az izajási Emmanuel-jövendölésre való utalás fejezi ki. Jánosnál ez nem karácsonyi, hanem húsvéti üzenet. A pászka-ünnep után, amikor húsvéti bárányunk áldozatát az átkelés (e világból való átmenet) csodájában, a feltámadás átmenetelében (nem visszatérésében!) Isten elfogadja, az ő saját népe leszünk, ő pedig a mi Istenünk lesz.
Magdolna azon nyomban a tanítványokhoz siet, ő a második, aki ‘lát és hisz’. Szavai, ‘láttam az Urat’ jól kiegészítik azt, amit Jézusnak mondott: ‘Mesterem!’ Ahogy már a vacsora után hallottuk Jézus ajkáról: ti úgy szólítotok, hogy ‘mesterem’ és ‘uram’; jól mondjátok, mert az vagyok. Most kezdjük látni, mennyire felmagasztosult ez a megszólítás a feltámadás fényében Ő nem a mesterek egyike, akit rabbinak szólítunk, úgy mint száz másikat. Ő nemcsak a kis tanítvány-csoport vezetője, akit az ‘uram’ megszólítással megsüvegelnek hallgatói, hanem ő az egyetlen mester, akinek sorsában osztozni csak a nem-látó szemek számára megaláztatás és nyomorúság; azoknak, akik látnak és hisznek: hatalom és dicsőség.”

:
„60. Húsvét hajnalán (Jn 20,1-18)
…
Azt olvassuk: ‘Visszatértek azért a tanítványok az övéikhez.’ Számukra valóban üres a sír. Ott már nincs keresnivalójuk. Csak Mária maradt a sírnál, vagy éppen visszament. A sírba néz és ott áll mögötte Jézus. Mennyi misztérium van ebben is! Hányszor fordulhatunk mi is arccal a halál felé sírva, zokogva, vigasztalanul — és mögöttünk az élet. Csak meg kellene fordulni. De mikor megfordul Mária, még akkor sem ismeri fel Jézust, sőt még akkor sem, amikor az vigasztalóan megszólítja: ‘Asszony, miért sírsz?’ Pedig mennyi gyöngédség van ebben a kérdésben, mennyire jézusi ez a kérdés! Mária kertésznek véli Jézust.
És ez a mai Igénk 
Milyen igaz a magyar közmondás, hogy sokszor nem látunk a szemünktől. De egészítsük ki. Milyen kevés az, amit a szemünkkel látunk, milyen torz, milyen hamis. Akár ki merem mondani, hogy igazán tulajdonképpen akkor ismeri fel Jézust, amikor nevén szólítja őt. Tulajdonképpen a szeretet ismeri fel a szeretetet. És ez nem intellektuális felismerés, ez rezonancia. A Jézusra való hangolódás misztériuma. És egy jézusi prófécia beteljesülése, hogy őt intellektuálisan ún. ésszerűen se megragadni, se megérteni soha nem lehet. Csak egyféleképpen, aki szeretettel keresi Jézust, mint a magdalai Mária, az előtt testet ölt a szeretet. Az pedig az élet lényege. Sőt, János egy helyen így mondja, hogy az istenszeretet. Tehát az előtt megjelenik az Isten és néven szólítja. Addig soha senki nem ismerheti fel az élő Jézust, míg nem közeledik Felé, míg néven nem szólítja.
S még egyet. A húsvét nem visszalépés ebbe a világba. Jézus nem a régi testében támadott fel és jelenik meg. Egy másik Jézus ő már, tehát előre lépett. Ezért nem engedi meg magdalai Máriának, aki át akarja karolni a lábát, hogy megérintse. Bár nemsokára erre szólítja fel Tamást. De Mária – érthető, hogy – szinte bele akar csimpaszkodni, vissza szeretné tartani. Ez az, amit elhárít magától Jézus. A ‘ne érints engem’ görög szövege: mé mou haptou: ne ragaszkodj hozzám vagy ne tarts vissza engemet is jelent.
És ez a mai Igénk 
Nem az a dolgunk, ha valaha is találkozunk az élő Jézussal, hogy belekapaszkodva, magunknak tartva önző módon élvezzük, valami misztikus egyesülésben, hanem az, hogy evangélistái, hírnökei legyünk: Jézus él! És ezt cselekszi a magdalai Mária és megjelentette a tanítványoknak, hogy látta az Urat és hogy ezeket mondta neki.
Aki az élő Krisztussal valaha is találkozott, az attól a pillanattól kezdve az élet, sőt az örök élet evangélistája, hirdetője lett, nem is tehet másként.”

:
„Az Úrra néző gyülekezet
János 20,17
Áldozócsütörtök

Az igében leírt történet húsvéti esemény áldozócsütörtöki tartalommal. Húsvéti történet. Ott játszódik le húsvét reggelén Arimáthiai József kertjében. Mária Magdaléna járkál kisírt szemmel a kertben. Keresi Jézus holttestét. Egyszercsak megjelenik előtte Jézus. Mária a megismerés boldog pillanatában leborul előtte, s a hódolat szokott formájában akarja őt köszönteni: át akarja ölelni a Jézus térdét, Jézus azonban megtiltja ezt, mondván: Ne illess engem!
Húsvéti történet áldozócsütörtöki tartalommal. Jézus ugyanis tilalmát azzal indokolja, hogy még nem ment fel az Atyához. És azzal a megbizatással toldja meg, hogy Mária menjen el a tanítványokhoz s mondja meg nekik a mennybemenetelről szóló üzenetet. Áldozócsütörtökön Jézus eltávozik e földi térekről. A távozónak mindig utána néz az ember, míg csak el nem tűnik a szeme elől. Csel. 1,10-ben is azt jegyzi fel a szent író az áldozócsütörtöki eseményről, hogy a tanítványok szemeiket az égre függesztették, mikor Jézus elment. A mai igében is Mária Magdaléna a mennybe távozni készülő Jézusra, néz. Legyünk mi is ez áldozócsütörtökön, a mennybemenetel ünnepén az Úrra néző gyülekezet! Az ige mindenekelőtt azt mondja meg nekünk, hogy hogyan ne nézzünk az Úrra.

Amint mondottam, Mária Magdaléna a viszontlátás pillanatában első örömében leborul Jézus előtt, át akarja ölelni a térdét, s úgy akarja imádni őt. Nincs ebben semmi rendkívüli. Akivel jót tett, s akinek szívét Jézus szeretetéért elárasztotta a hála, az mind így juttatta kifejezésre előtte azt, ami a szívében volt. Ezt a hódolatot a feltámadás sem tette lehetetlenné. Az Úr feltámadott testét is lehetett illetni. Máté 28,9 is ezt írja a húsvéti asszonyokról: ‘Mikor mennek vala..., imé szembe jőve ővelük Jézus, azok pedig hozzá járulván, megragadák az ő lábait és leborulának előtte.’ A kételkedő Tamásnak ő maga ajánlja fel: ‘Hozd ide a te kezedet és bocsásd az én oldalamba!’ (Ján 20,27). Sok fejtörést okozott már, hogy miért nem engedi meg Jézus Mária Magdalénának azt, ami lehetséges, amit másnak megenged, sőt amit másnak fel is kínál. Jézus azzal indokolja, hogy még nem ment fel az Atyához. Ezt a kissé homályos indokolást a legtöbben úgy magyarázzák, hogy a mennybemenetel után a Szentlélek által olyan magasabbrendű közösség jön létre majd Krisztus és a hívő között, melynek nincs szüksége többé érzékelhető illetésre. Bizonyos, hogy Jézus ezzel az utalással vigasztalja Máriát, de még akkor mindig megmarad az a kérdés, hogy akkor a többi asszonynak miért engedi meg. A régi híres írásmagyarázó, Bengel azt mondja, hogy talán azért, mert Máriának már nem volt szüksége az érintésre, mint például Tamásnak, mert ő az illetés előtt már hitte, hogy él az Úr. Én azt hiszem, hogy az Úr által félbeszakított mozdulatban lehetett valami a birtokolni akaró szeretet kapzsi mohóságából, mely leleplezte Mária Magdalénát, hogy ő tulajdonképpen nem Jézust siratja, hanem önmagát. Talán maga sem tudja, hogy nem Jézus halála fáj neki, hanem az, amit ezáltal ő veszített. Eszébe sem jut, hogy arra gondoljon, amit Jézus nyert a halál által, csak az forog folyton az eszében, s a szívében, amit ő elveszített. Ez az önző szeretet vakká és siketté tette őt a kijelentés iránt. Látta és hallotta a feltámadást hirdető két angyalt, de azután is csak sírva botorkált a kertben, keresve a holttestet. Látta magát a feltámadott Urat is, hallotta hangját is, de nem ismerte meg addig, míg csak nevén nem szólította őt. Egészen beleveszett a fájdalomba, az önmaga sajnálásába.
Ne nézz hát az Úrra önző szeretettel! Őt szeresd, ne magadat! Őt magát, ne csak az ajándékait. Szeret Ő téged, boldognak is akar látni téged, szívesen meg is ad ehhez neked mindent, de nem engedi magát önző módon kihasználni. Aki csak a boldogságáért néz az úrra, azt eltiltja magától az Úr: Ne illess engem! Ne nyúlj hozzám!

A viszontlátás boldog öröméből még jóformán fel sem ocsúdó Máriát Jézus azonnal elküldi magától. Munkára küldi. Munkája egy üzenet elvitele: ‘Menj az én atyámfiaihoz és mondd nekik!’ A túláradó érzelmet lehűti, s józan kötelességtudatot felfűti. Mi az az üzenet, amit reá bíz?
Azt mondja Jézus: ‘Menj az én atyámfiaihoz!’ Atyafiaknak, testvéreinek nevezi a tanítványokat. Mintha csak azt mondaná: Mondd meg nekik, hogy testvéreimnek tekintem őket! A tanítványok rossz lelkiismerettel ültek együtt. Nagyon szégyellték magukat. Az egyik elárulta, a másik megtagadta, a többiek is mind gyáván megfutamodtak. Most mégsem azt üzeni nekik, hogy: Élek és számon foglak kérni benneteket. Azt üzeni: Én mégis testvéreimnek tartalak benneteket. Eredj hát te is a bűnösökhöz, az elesett keresztyénekhez, a gyávákhoz és Krisztust megtagadókhoz, s mondd meg nekik: Elhagytátok az Urat, de Ő nem hagyott el titeket, megtagadtátok Őt, de Ő nem tagadott meg titeket. Most is szeret benneteket.
Azt mondja Jézus: ‘Mondd meg nekik: Felmegyek az én Atyámhoz.’ Elmegyek ugyan e földről, szemük itt nem láthat többé engem, de oda megyek, ahol ég s föld minden ügyének szála összefut, ahol Isten intézi a világ kormányzását, s ahol az ő ügyük is eldől. Ott leszek a mennyben. A világkormányzó Istennel az atya és a fiú szeretetviszonyában leszek, nektek pedig ott is testvéretek maradok. Ott foglak képviselni titeket, s minden ügyeteket.
Menj el hát te is azokhoz, akik nagypénteki gyászban, s a holnapért remegő szívvel gubbasztanak valahol. Keresd meg őket s mondd meg nekik: Nincs igazuk, ha azt mondják: ügyemmel nem törődik Istenem (Ezs. 40,27). Pártfogónk van az Istennél. Az édes testvéred van ott, aki nem felejt el, s nem tagad meg, ha méltatlanná tetted is magadat arra, hogy testvérének neveztessél.
Ne késlekedj az üzenet elvitelével! Minden percért kár, amit nagypénteki gyászban tölt el a másik ember, holott már húsvét verőfényében ragyoghatna az arca s tekintete, mit eddig a földre szegzett, a mennybe nézhetne. Bengel azt is mondja, hogy Jézus azért sem engedte meg Máriának, hogy illesse őt, hogy ennyi időt veszítsen el, hanem siessen az üzenet elvitelével, hadd kapják meg ennyivel is hamarabb a tanítványok. Ne riadj vissza ettől az üzenetviteltől! A 18. v.-ben meg van írva, hogy Mária Magdaléna el is ment hirdetvén a tanítványoknak az üzenetet. Az a szó, ami az angyalt, Isten hírnökét is jelenti. Isten hírnöki követe vagy, mikor ezt a szolgálatot végzed, s angyalok munkája az, amit így cselekszel.
Abban, amit eddig elmondottunk, tulajdonképpen benne van már az ige harmadik tanítása is, mégis hadd hangsúlyozzuk külön is, hiszen Jézus is külön hangsúlyozza:

Jézus különlegesen fogalmazza meg az üzenetét. Nem azt mondja: Felmegyek a mennybe. Sem ezt: Felmegyek az Istenhez. Még ezt sem: Felmegyek az Atyámhoz. Szinte szószaporításnak tetsző módon üzeni: ‘Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez’. Miért nem mondja egyszerűen és röviden a mi Atyánkhoz és a mi Istenünkhöz? Azért, mert az ‘én’ és ‘ti’ külön kihangsúlyozva többet jelent, mint az egyszerű összevont ‘mi’.
Az én Istenem, a ti Istenetek is. Aki engem nem hagyott a halál martalékának, aki nagypéntekemre elhozta a diadalmas húsvétot, a ti életetekben is ugyanennek a hatalmas és diadalmas Istennek bizonyulhat. Ne dobjátok el tehát soha a reménységeteket! Ha még oly rettentő sötét is körülöttetek minden, mint nagypéntek délben körülöttem volt, mégha elhagy is Isten titeket, mint engem elhagyott, akkor is kapaszkodjatok bele, s kiáltsátok velem: Én Istenem, én Istenem! Ez az Istennel is szent daccal dacoló, élő reménység.
Az én Atyám a ti Atyátok is. Aki engem hazavár, aki számomra már készíti a helyet a mennyei otthonban, irántatok is ugyanezzel az atyai szeretettel viseltetik. Ha nem is láttok semmit ebből az atyai szeretetből, ha a halál kötelékei vesznek is körül benneteket, mint engem a kereszten, nektek is szabad, sőt kell velem együtt látni a láthatatlanná lett atyai kezet s abba békességgel és reménységgel letenni a lelketeket.
Ennek a csodálatos élő, elpusztíthatatlan reménységnek mindjárt példáját is adja ebben az üzenetben is. Azt üzeni: ‘Felmegyek az én Atyámhoz’. Jelen időben mondja, pedig még 40 nap van hátra a nagy indulásig. Ez a 40 nap még sok munkával és fájdalommal van telve, ő azonban nem ezt látja. A reménység jelenné teszi számára a jövőt. A jelen felhője nem árnyékolja be nála a holnap verőfényét. Így tud előre örülni az is, aki reá néz élő reménységgel.
Áldozócsütörtök, a mennybementel ünnepe Jézus számára, de az Atya, sőt az egész menny számára is örömünnep, a megérkezés ünnepe. Emberileg érthető lenne, ha a tanítványok és e világ számára gyászünnep lenne, a távozás szomorú pillanata. A hívő azonban tudja, hogy aki nem önző szeretettel néz az Úrra, aki nem a kenyéradó kezét, s a boldogító szívet látja benne hanem a bűnünkért meghalt, s megigazulásunkra feltámadott Megváltót, aki által Isten a mi Istenünk és a mi Atyánk lett, aki a mennyben édes testvérként él, mint egyetlen közbenjárónk, annak a szíve megtelik szent örömmel, s Mária Magdalénával együtt boldogan siet, szinte angyalszárnyon repül, hogy megvigye ezt a boldogító üzenetet minden bűnben és bánatban szorongó szívnek: Súlyos napokban csak Jézusra nézz! Ámen.”

:
„
Alapige:
‘Mária pedig künn áll vala a sírnál sírva. A míg azonban siránkozék, behajol vala a sírba; És láta két angyalt fehér ruhában ülni, egyiket fejtől, másikat lábtól, a hol a Jézus teste feküdt vala. Es mondának azok néki: Asszony mit sírsz? Monda nékik: Mert elvitték az én Uramat, és nem tudom, hova tették őt. És mikor ezeket mondotta, hátra fordula, és látá Jézust ott állani, és nem tudja vala, hogy Jézus az. Monda néki Jézus: Asszony, mit sírsz? kit keressz? Az pedig azt gondolván, hogy a kertész az, monda néki: Uram, ha te vitted el őt, mondd meg nékem, hová tetted őt, és én elviszem őt. Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt teszi: Mester! Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz és mondd nékik: Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez. Elméne Mária Magdaléna, hirdetvén a tanítványoknak, hogy látta az Urat, és hogy ezeket mondotta néki.’
János 20,11-18
A János evangéliuma tanulmányozása során most kivételesen nem a soron következő részt vettük elő, hanem előrelapoztunk benne jó néhány fejezettel, hogy húsvét első és második napján közvetlenül ama első húsvét nagy örvendetes és diadalmas eseményeivel foglalkozhassunk. Ennek egyik nagyszerű jelenete tárul elénk a felolvasott versekben. Máriának a feltámadott Jézussal való találkozása alapján ma a húsvéti hitről szeretnék beszélni. Könnyű meghatározni, hogy a húsvéti hit természetesen nem más, mint a feltámadott Jézus Krisztusban való hit. Ezért azt szeretném hangsúlyozni először, hogy ki a feltámadott Jézus Krisztus, — azután azt, hogy mi a feltámadott Jézus Krisztusban való hit, hogy azután végül megláthassuk, mi haszna van ennek reánk nézve, akik így hiszünk?
1.) Mária, aki először ér oda Krisztus sírjához húsvét derengő hajnalán, nehezen jön rá arra, hogy mi is történt itt tulajdonképpen? Szinte egyik ámulatból a másikba esik. Először csak azt látja, hogy üres a sír, azután két angyalt lát azon a helyen, ahol Jézus holtteste feküdt. Amikor megáll maga Jézus a háta mögött: azt gondolja, hogy a kertész az, majd amikor végre fölismeri benne az Urat, azt hiszi, hogy Jézus a halálból az evilági életre tért vissza, olyanformán valahogy, mint Lázár, amikor kijött a sírból. Mint ahogyan ott a halott testvér visszaadatott családjának, bizonyára így adatott most vissza Jézus is az övéinek. És ezért akarná Mária az ő drága Mesterét megint rögtön úgy tisztelni, mint azelőtt, a földi élete idején: oda akar borulni a lábai elé, át akarja ölelni. Tehát nem ismerte föl azt a helyzetet, ami a feltámadás révén előállott. Azt hitte, Jézus ugyanabban az életformában mozog, él, van itt újra, amiben születésekor alászállott, lealacsonyodott. De éppen itt volt Mária tévedése. Mert valóban: feltámadott Jézus a halálból, de nem úgy, mint Lázár, mint Jairus leánya, vagy mint a naini ifjú. Azok mind ebbe a földi életbe támadtak ‘vissza’, mintegy visszajöttek a halálból ebbe, a halálon inneni életbe, — Jézus pedig az örökéletbe támadott fel, a halálon túli életbe ment át a feltámadásával. A húsvét nem a mulandó életbe való visszatérés, hanem egy nagy, merész, döntő, útmutató előretörés az örökéletbe. Húsvétkor Jézus nem a mulandó világ börtönébe tért vissza, hanem éppen kitört a börtönből az örökélet szabadságába. Mária és a feltámadott Jézus között tehát ott van a titokzatos határvonal, ami a világot a túlvilágtól, az időt az örökkévalóságtól, Istent az embertől elválasztja. Ezért mondja az Úr Máriának: ‘Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz.’ (17a vers)
Tehát megváltozott az egész helyzet, amiben Jézus eddig az övéivel volt. Nem ment ugyan még föl Atyjához a mennybe, de léte már nem evilági, hanem túlvilági és mennyei lét. Ha csak úgy támadott volna fel, mint Lázár, — ahogyan azt Mária az első pillanatban hihette —, talán nagyon örvendetes, drága és áldott dolog lett volna egy kis társaságnak, de előbb-utóbb újra meg kellett volna halnia, mint Lázárnak. De áldott legyen érte Isten Szent neve: Jézus nem így támadott föl, hanem úgy, hogy örökre legyőzte a halált, úgy, hogy soha többé meg nem hal, átment a halálon, végig ment rajta, annak az életnek a világába jutott, ami már túl van a halálon: azaz feltámadott! — Ilyen Urunk van nekünk! Ilyen hatalmas, ilyen mindenekfölött való, ilyen diadalmas Valaki a mi Megváltónk!
Azért bizonyos Isten beszéde, minden szava, mert az a Jézus mondotta, Aki miután meghalt, feltámadott a halálból! Azért bizonyos a bűnbocsánat, mert az a Jézus halt meg érted, aki föltámadott a halálból. Mindazt, amit Jézusról tudsz, lássad mindig a föltámadás fényében! Akkor látod Őt jól, az Ő igazi dicsőségében és hatalmában. A húsvéti hit a feltámadott Krisztusban való hit. Azért tudom, hogy eleget tett Jézus érettem, mert feltámadott a halálból. Azért bizonyos, hogy elfogadta Isten Jézus áldozatát helyettem, mert föltámadott a halálból. Azért bizonyos számomra is az örökélet, mert az a Jézus, Aki helyettem fizetett a saját halálával, föltámadott a halálból!
Abban a Jézusban hiszel‑e igazán, aki feltámadott a halálból? Mert csak az a Jézus az igazi, a Megváltó Jézus. Nem lehet úgy hinni Jézusban, hogy mindent elhiszek, egészen nagypéntekig, de tovább nem! Akkor nem ér semmit az egész hited! Akkor nem is keresztyén hit a hited! A hit lényegénél fogva hit! A feltámadott, a halálon győzelmet nyert Jézus Krisztusban való hit.
2.) De hit! A feltámadott Krisztusban hinni kell! Nem látni, és nem érteni kell tehát a húsvét titkát, hanem hinni! Máriának is hinnie kellett. Ő is, hit által bizonyosodott meg arról, hogy előtte áll a feltámadott Krisztus. Hiába látta, — mert hiszen látta, ránézett —, de mégsem ismerte föl, mert kertésznek hitte azt, akit látott. A feltámadott Krisztust nem ismeri fel a szemünk természetes látása, a hit döntése is kell hozzá. Ugyanígy kellett hit által meggyőződniök a feltámadott Krisztus valódiságáról az emmausi tanítványoknak is. Égy egész hosszú úton együtt haladtak Vele anélkül, hogy felismerték volna útitársukban a feltámadottat. Miért? Hát nem hasonlított a feltámadott Jézus a három nappal azelőtti Jézushoz? Hát nem ugyanaz a Jézus volt? De igen, ugyanaz a Jézus volt Ő, csakhogy most már nem a földi élet határain belüli létben, hanem túl, abban a szférában, ahol a megismerésnek nem a szem, vagy a kéz, vagy a száj az eszköze, hanem a hit! Szinte azt lehetne mondani, hogy Máriának a hite volt az akadálya abban, hogy higgyen. Pedig olyan sok rendkívüli jel segítette volna már a hitét. A nyitott sír, az üres sír, a benne talált két angyal, maga a feltámadott Jézus megjelenése. És mindez nem volt elég —, ma sem volna elég, semmiféle materiális bizonyíték. Ő az értelmével halottnak tudta Jézust, és ezért nem volt képes felismerni Őt, mint feltámadottat. Mária tudta, hogy Jézus halott! És ezért sehogyan sem akart ráeszmélni arra, hogy egészen más a valóság, mint amiről ő az értelmével olyan bizonyosan meg van győződve. Sok ember azért nem képes eljutni a boldog, fölszabadító húsvéti hitre, mert belerögződött az elméjébe egy elképzelés, egy előítélet, valamilyen elmélet, amit be lehet bizonyítani. Ami nagyon reális, kézzelfogható, megmagyarázható, és ennek az ismeretnek a birtokában ő tudja —, illetve azt hiszi, hogy tudja —, mi az igazság.
Nem állja‑e útját a te húsvéti hitednek is ilyen rögeszme, értelmi akadály, logikus gátlás? Nos, add föl nyugodtan, mert korántsem biztos, hogy amit ki lehet számítani, és be lehet bizonyítani az az igaz, az a valóságnak megfelelő! Lám, itt is minden logikus érv ellenére a húsvét az igaz! És olyan tény ez, aminek a valóságáról — miként akkor is, úgy ma is — csak hit által lehet meggyőződni! Én sem értem, de hiszek benne! Nem baj hát, ha nem érted, csak higgy benne!
Nézzük csak, mikor nyílt meg Mária hitének a szeme a feltámadott meglátására? Akkor, amikor nevén szólította őt az Úr! Amikor ezt mondta: ‘Mária!’ Így van ez ma is, mindenkinél. Mindenki akkor ismeri fel a feltámadott Urat, amikor megszólítja őt. Amikor szinte a nevén szólítja. Olyan sokszor hallottam már egy-egy istentisztelet után, amint mondták az emberek: egészen nekem szólt ma az igehirdetés, mintha egyenesen nekem beszélt volna a lelkipásztor! Nos, próbáld elhinni, hogy nem az igehirdető, hanem maga az Úr, a feltámadott élő Krisztus szólt egészen neked. Annyira személyesen neked, hogy vedd úgy, mintha a neveden szólított volna: ‘Ne félj, mert megváltottalak, neveden hívtalak téged, enyém vagy!’ (Ézsa 43,1b) — mondja az Úr az Ótestamentumban. Megrendítő az, mikor a feltámadott Krisztus ajkán elhangzik a neved, a te neved! Amikor kénytelen vagy tudomásul venni, hogy most rólad van szó! Nem érezted még soha ezt? Ha már érezted, hogy neked szólt az Ige, hidd el azt is, hogy Ő szólt benne, Ő szólított meg! Én mindig újra találkozom az élő Krisztussal, amikor elhiszem, hogy az Ő Igéjén át —, amit olvasok magányos csendességemben, vagy hallok az igehirdetésben —, Ő maga szól hozzám személyesen. Így lesz számodra a feltámadott Krisztus hitben megélt és hit által megbizonyosodott valósággá.
3.) De hát miért fontos az, hogy így legyen? Más szóval: mi hasznunk van ebből a húsvéti hitből? Nézd meg Máriát a húsvéti hit nélkül! Milyen zavarodott, milyen aggályoskodó, milyen szomorú! Pedig nem lehet mondani, hogy hitetlen lett volna. Ő hitt, de nem a feltámadott Krisztusban. Akinek nincsen élő Krisztusa, éppen úgy tele van gonddal, aggodalommal, tétovasággal, mint Mária ott Jézus sírja körül. Először az volt a gondja, hogy ki hengeríti majd el neki a követ a sír szájából? A kő el van hengerítve. De jön az újabb gond, azt is az ellenség, a rosszakarat tette! Amiben isteni jelet láthatna, afölött is tépelődik; aminek örülnie lehetne, az is csak az aggodalmát növeli. Amikor már szemtől-szemben áll a feltámadottal, még akkor is a régi problémáján kesereg, olyan problémán, amit maga talált ki, amit maga csinált magának. ‘Uram, ha te vitted el őt, mondd meg nékem, hova tetted őt, és én elviszem őt!’ (Ján 20,15b) Mennyi gyöngéd szeretet Jézus iránt, mégis mennyi aggodalom, mennyi szomorúság! Ilyen a nem húsvéti hit. Igaza van Máriának, amikor sír ott a temetőben! Hiszen valóban szomorú ez az élet a feltámadott Krisztus nélkül! Igazán nem csoda, ha csak siránkozni tud az a lélek, akinek nincs élő Krisztusa. Hiszen tele van a földi élet olyan rémekkel, talányokkal, értelmetlen történésekkel, amikbe húsvéti hit nélkül egészen bele lehet zavarodni. A halálon inneni élet is csupa zűrzavar a halálon túli élet bizonyossága nélkül. Az örökéletben való hit hiánya katasztrofális károkat okoz már a földi életben is. Hiányzik az egyensúly, fölborul minden. Aki elveszítette a hitét a túlvilági életben, az lassan elveszíti minden hitét az evilági életben is! Tudniillik: az örökkévalótól való elfordulás egyúttal mindig maga után vonja a mulandóhoz, az időihez való helytelen odafordulást, hamis viszonyulást is. Aki még lelkileg nincs otthon abban a másik világban, az nem találja meg a helyét ebben a világban sem!
Mennyi szeretettel mondja Jézus a kétségbeesett Máriának: ‘Asszony, mit sírsz?’ (15a) Hát valóban miért sír ez az asszony? Semmi oka sincs a sírásra, ha tudomásul veszi végre, hogy Jézus él! Ott áll mögötte, csak el kell, hogy forduljon a sírtól, csak föl kell Rá tekintenie. Nem így van‑e nálad is?! Ott áll melletted, mögötted a Feltámadott! Csak el kell fordulnod a problémáktól! Csak ne lefelé nézz a sötétségbe, a bizonytalanságba, a megoldatlanságba, hanem nézz föl Rá, a Feltámadottra! Akkor egyszerre megvilágosodik előtted is, hogy semmi okod nincs a sírásra, a szomorkodásra, a kétségbeesésre, a magad emésztésére és gyötrésére: hiszen Jézus feltámadott, Jézus él! — Ha elfog a kétség, mondd magadban: Én tudom, hogy az én Megváltóm él! — Ha megkísért a Sátán és füledbe duruzsolja, nem igaz, akkor is mondd: Én tudom, az én Megváltóm él! Ha akármilyen földi dolgok gyötörnek, mondd csak bátran: Tudom, az én Megváltóm él! — Ha temetőben egy drága sírhalom fölött állsz, akkor is mondd el: Tudom, az én Megváltóm él! — Ha rád borul az este, ha jön majd a nagy sötétség, a halál sötétsége, mondjad újra bizalommal, bátran, boldogan, húsvéti hittel: Tudom, az én Megváltóm él!
Mondjuk el mindnyájan együtt:
Tudom: az én Megváltóm él,
Hajléka készen vár reám;
Már int felém és koronát
Ígér a földi harc után.
Bár a világ gúnyol, nevet,
A honvágy tölti lelkemet,
Mert nemsokára hív az Úr:
Jöjj haza, jövel, gyermekem!
Kitárt karjával vár az Úr:
Jer, pihenj, nyugodj keblemen!
Ámen
1951. március 25. Húsvét.”

:
„

Alapige:
‘Visszamenének azért a tanítványok az övéikhez. Mária pedig künn áll vala a sírnál sírva. A míg azonban siránkozék, behajol vala a sírba; És láta két angyalt fehér ruhában ülni, egyiket fejtől, másikat lábtól, a hol a Jézus teste feküdt vala. Es mondának azok néki: Asszony mit sírsz? Monda nékik: Mert elvitték az én Uramat, és nem tudom, hova tették őt. És mikor ezeket mondotta, hátra fordula, és látá Jézust ott állani, és nem tudja vala, hogy Jézus az. Monda néki Jézus: Asszony, mit sírsz? kit keressz? Az pedig azt gondolván, hogy a kertész az, monda néki: Uram, ha te vitted el őt, mondd meg nékem, hová tetted őt, ésén elviszem őt. Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt teszi: Mester! Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz és mondd nékik: Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez. Elméne Mária Magdaléna, hirdetvén a tanítványoknak, hogy látta az Urat, és hogy ezeket mondotta néki.’
János 20,10-18
Ma reggel mindnyájan ezzel köszöntöttük egymást: Boldog húsvéti ünnepeket kívánok! Tudjuk‑e mit jelent ez? Mikor van valakinek igazán boldog húsvéti ünnepe? Akkor, ha szép tavaszi napsugárban, vidám családi körben, jó ebéd mellett gondtalan pihenéssel töltheti el a mai és a holnapi napot? Ugye nem? Hanem akkor, ha az a húsvét hasonlít valamelyest arra az első húsvéti napra… Mert az első húsvéti nap igazán boldog nap volt. Mindenkit, aki csak hittel vett részt benne, nagy öröm ért. A szomorú emmausi tanítványok megvigasztalódtak, a kételkedő Tamás megbizonyosodott, a síró Mária Magdaléna arca kiderült, a hűtlen Péter bocsánatot nyert, minden bánat, keserűség, kétségbeesés, fájdalom örömre, reménységre, bizalomra fordult… Amilyen szomorú volt még a húsvét reggel, olyan fénylő, ragyogóvá lett már a dél és az este! Reggel még siránkozás, estére pedig már mindenütt csak ujjongó örvendezés! Igen, az az első húsvéti nap valóban boldog nap volt! És mi tette ilyen boldogsággal teljes nappá, ünneppé? Nos, a Jézus feltámadásáról való meggyőződés, a feltámadott Jézussal való találkozás! Ma is ebben áll az igazi húsvéti öröm: Jézus feltámadásáról való meggyőződésben és a feltámadott Jézussal való találkozásban! Ennél kevesebb boldogsággal ne érjük be mi se!
Igen, csakhogy az nem megy olyan könnyen! Maga a hír, a feltámadás híre, olyan képtelenül hangzik, hogy nem is olyan egyszerű őszinte szívvel hitelt adni neki. A feltámadás, a halálból való megelevenedés olyan gondolat, olyan fogalom, ami semmiképpen sem fér bele a mi gondolataink és fogalmaink keretébe. Sehogyan sem illeszthető bele a mi emberi lehetőségeink és váradalmaink dimenziójába. Teljességgel kisiklik a tapogató, kutató kezeink közül. Azt sokkal könnyebb elképzelni, hogy valaki elhagyva ezt a földet, másik bolygóra tér, mint azt, hogy valaki elhagyva a halált, a másvilágról ide elevenen visszatér. Mert ahhoz már hozzászoktunk, hogy a halál komoly dolog, nem lehet vele játszani. Sőt, minden tapasztalatunk azt mutatja, hogy csak a halál az igazán mindenható, végül mindenki leteszi előtte a fegyvert és kapitulál neki. Pedig az egész világ mozgósít a halál ellen. Mozgósítva van az egész emberi tudomány, technika, minden laboratórium, minden kórház a halál hatalma ellen. És az egyetlen, amit ennek a nagy közös igyekezetnek engedélyez a halál annyi, hogy pár esztendővel későbbre halasztódik. Valóban meghosszabbodott az emberi élet, de mit számít ez a halálnak, azt a néhány évet, vagy akár évtizedet engedélyezheti nagylelkűen az embereknek, hiszen végül úgyis bizonyos a zsákmánya felől. Megszökni előle úgysem lehet!
És különben olyan időben élünk, amelyik minden előzőnél jobban a halál hatalmaitól fenyegetett idő. Olyan technikai hatalom van emberek kezében, amivel elképzelhetetlen pusztulást, szörnyű halált lehet előidézni. És az emberek ahelyett, hogy megrémülnének ettől a hallatlan felelősségtől és keresnék egymás felé a közeledést, csak még tovább mélyítik a bizalmatlanság szakadékát, fokozzák az egymás elleni indulatot és szinte napról-napra növelik a nagy halál rettentő veszedelmét. Meg azután a magunk kis élete is minden pillanatban a haláltól fenyegetett élet, a halál börtönébe bezárt élet!…
És a halálnak ebben a világában történt volna meg az, hogy Krisztus feltámadott a halálból? Hát bizony, jó lenne, ha valóban, ténylegesen, igazán így lenne! Oh, de jó lenne, ha valaki megmutatná végre ennek a zsarnoki hatalomnak, a halálnak, hogy mégsem mindenható! Hogy nem is olyan nagy úr, mint amilyennek mutatja magát. Hogy nem is igaz, hogy vége mindennek, ha egyszer jön, megjelenik. Oh, de jó lenne hinni a húsvéti hírt, megbizonyosodni a feltámadás valóságáról! De lám, azok sem tudták elhinni, akik legelőször hallották. El sem tudták képzelni, hogy valaki megtörheti a halál mindenhatóságát. Számukra Jézus is végérvényesen csak halott volt, Akivel szemben nem marad más teendő, mint bebalzsamozni a holttestét. Íme Mária sír, már látja az üres sírt, a feltámadás drága jelét, már ott áll Jézus előtt, már beszél Vele, – és még mindig sír. Még mindig a halott Jézust keresi, még mindig a halál igézete alatt van, még mindig eszébe sem jut az a gondolat, hogy itt valami csoda történhetett! Dehát nem így vagyunk-e mi is? Pedig mi is hallottunk már a húsvéti hírről, óh nagyon is sokszor. Ismerjük az Igéket, amelyek arról szólnak, hogy Jézus föltámadott. Kétezer éve hirdeti a keresztyén egyház az egész földön, minden nyelven, hogy valóban föltámadott, mégsem tudunk a halál mindenhatóságának az igézete alól szabadulni. Az egész húsvéti hír a feltámadásról alig több számunkra, mint csak bibliai igazság, egyházi dogma, tiszteletreméltó hagyomány, vagy talán éppen üres beszéd. Szóval, nem realitás, nem megragadó, életet átható és megújító valóság. A feltámadás elméletét valljuk csak, de a feltámadás nem érezzük. Énekeljük mi nagyon szépen: ‘Krisztus feltámadott…’ de ennek semmi különösebb hatása nincs ránk. Akkor azután természetes, hogy a tavaszi napsugár simogatásában, meg a jó enni‑ innivalóban kell keresni a húsvéti ünnepek boldogságát.
De hogyan lehet hát megbizonyosodni a halál hatalmával szemben a feltámadás valóságáról? Atyámfiai, itt van egy titok. Mégpedig az, hogy csak egyetlen egy Valaki van, Aki a feltámadás képtelen hírét úgy adhatja tudtára valakinek, hogy beleremeg az egész valója, ez az egy Valaki pedig maga a feltámadott Úr! Itt ebből a történetből nagyon jól látszik, miként keletkezik a húsvéti bizonyosság. Nem úgy, hogy egy ember kutat, töpreng, számol, spekulál, elmélkedik, okoskodik és lassan eljut a bizonyosságra, hanem úgy, hogy a kételkedő, szomorkodó, értetlenül álló, ellenséges érzületű embert megszólítja Jézus! Sohasem a mi gondolkodásunk, értelmünk ragadja meg a feltámadás csodáját, hanem a feltámadás ereje ragadja meg értelmünket és kényszeríti térdre a feltámadott Úr előtt! Tehát úgy keletkezik ma is a bizonyosság, mint itt az arimátiai József kertjében, hogy tudniillik Ő jelen van, ő megszólít, hogy ő kinyújtja a segítő karját felénk, hogy ő ránk tekint, hogy ő megerősít, hogy Ő felemel, hogy az Ő oldaláról jön a bizonyosság, valóságos jelenléte belesulykolja az Ő feltámadásának a valóságát az Övéi lelkébe. Egyikőnk sem magától jut el a feltámadás bizonyosságára, hanem Ő jön, ő szól: Mária! Vagy Saul, vagy Augusztinus, vagy Kis Péter. Tehát néven szólít, és egyszerre átmelegszik a szívünk, megnyílnak a szemeink, kigyúl bennünk a boldog Valóban feltámadott!
Azt mondtam: Ő jön hozzánk, Ő szólít meg… hogyan? Óh sokkal egyszerűbben, mint gondolnánk. Nézzétek itt a történetben is, olyan egyszerűen, olyan természetesen megy végig a kerten, hogy Mária Magdolna azt hiszi Róla, hogy a kertész az. Nem úgy suhan a fák levelei között, mint egy szellemalak. Annyira odatartozik ahhoz a kerthez, hogy az ember azt gondolná, ez maga a kertész kell hogy legyen. És amikor végigmegy egy gyárban, akkor olyan, mint aki egészen beletartozik abba a gyárba, és ha belép egy hivatalba, éppen olyan, mintha valami hivatalos ügye lenne ott… Jézusnak ebben az alakjában éppen azt látom, hogy Isten nem messziről néz át életünk fölött, mint egy távolba meredő tekintetű Sfinx, hanem benne van, belevegyül a mindennapi életünkbe. A falusi emberek számára ő is olyan, mintha falusi paraszt lenne. Nagy városban ő is olyan, mintha városi ember lenne. Királyi palotában, mintha ő lenne a király, diákok között, mintha ő is diák lenne, öregek között, mintha Ő is öreg lenne. Így van benne Jézus mindannyiunk mindennapi életében minden pillanatban… Mária Magdolna, aki Jézust ott a kertben kertésznek gondolta, épp azért ment volna el mellette, mert annyira belesimult Jézus abba a környezetbe, amelyikben Mária akkor volt. Bennünket is az a veszély fenyeget, hogy azért megyünk el Isten mellett, az élő Jézus mellett, mert sokkal közelebb van hozzánk, mint gondolnánk, sokkal reálisabban ott áll előttünk, mint ahogyan elképzelnénk. Például látunk valahol két embert menni a templomba és azt mondjuk: nicsak, ott megy X meg Y, de azt már nem látjuk, hogy tulajdonképpen Jézus megy ott és hív, hogy menjünk Vele mi is. Vagy látunk egy beteg gyermeket a kórházban, de nem vesszük észre hogyan áll ott Jézus a gyermek mögött készen arra, hogy megszólítson. Hallgatjuk ezt a prédikációt, és azt hisszük, emberi szavak hangzanak a szószékről, pedig maga Jézus van itt, e közönséges, mindennapi szavakban Ő akar belépni az életünkbe. Eszünkbe jut egy elhagyatott, magányos öreg, meg kellene látogatni, talán el is megyünk hozzá, és nem ismerjük fel Jézust, pedig ő akart ott találkozni velünk… Ott van az élő Jézus mindenütt, csak mi nem ismerjük fel, azt hisszük, hogy hiszen ez csak egy kertész, vagy lelkipásztor, vagy egy nyavalyás, segítségre szorult embertársunk. A húsvét éppen azt hirdeti, hogy Jézus itt van, Jézus mindenütt ott van, és ha nem látjuk meg, nem azt jelenti, hogy Ő nincs ott, hanem azt, hogy miként Mária Magdaléna is a kertben, nem jól nézünk, nem jól látunk. Sőt hadd mondjam meg azt is egészen határozottan, hogy most, ebben a pillanatban ráteszi a kezét a válladra, személyesen megérint, megszólít, a neveden hív csak téged, magadat, mint Máriát. Egészen határozottan mondom, hogy Jézus ebben a pillanatban ott áll melletted, mintha ezt mondaná: íme Ne féljetek hát hinni a feltámadás valóságában, a feltámadott Jézusban, ma már túl van azon a modern emberi tudomány is, hogy csak azt tartsa valóságnak, létezőnek, amit meg tud érinteni és meg tud magyarázni magának, amit ki tud számítani és le tud műszerekkel mérni, – merjetek hinni Jézus Krisztusban, Aki halott volt és íme él, és Aki bennünket is fölhív arra, hogy éljünk Vele, hogy örökké éljünk!
Nézzétek ezt az előbb még kétségbeesett Máriát, milyen boldog! Most már újra van reménysége, hivatása, feladata: elhirdetni a csodahírt, hogy Jézus feltámadott, hogy látta az Urat… Mintha az egész szomorú világ megváltozott volna. De meg is változott, mert kiáradt rá a feltámadás fénye, és így most már minden egészen más. Így most már érdemes élni, akármilyen nehéz is, újra kezdeni, küzdeni, szenvedni, még meghalni is, mert Jézus feltámadott, mert Jézus él, mert van feltámadás. Mindig ilyen csodát tesz a húsvéti hit.
Ismeritek Goethe Faustjának a történetét? A megfáradt tudós nem akarja tovább vinni az élet terhét, éppen ajkához emeli a méregpoharat, amikor a közeli templomból áthallatszik a húsvéti ének: ‘Krisztus feltámadott, szívek örüljetek, ünnepet üljetek!’ Csak egy hír, de elég erős arra, hogy elragadja Faust ajkáról a kelyhet, hogy visszaszólítsa ismét a létbe, hogy a végső elszánt tettől visszatartson egy kétségbeesett embert. Ha még a feltámadás is elég erős arra, hogy megtartson a földi életben egy embert, hát még a feltámadott Jézus milyen erőt önthet abba, aki hisz Benne! Ha az első keresztyének nem hittek volna feltétlenül a Feltámadottban, okvetlenül alulmaradtak volna egy egész pogány világgal szemben. Az élő Jézusban való hit tartotta őket is életben és vitte győzelemre a világban. A síron is diadalmaskodó Jézus személye olyan erőt adott nekik, amilyen még halászoknak és kézműveseknek soha azelőtt nem volt a világon!
Soha ne adjátok föl a reményt, soha ne csüggedjetek el, soha kétségbe ne essetek, nektek élő Jézusotok van! A húsvéti hitű ember sohasem lehet az eseményeket passzív belenyugvással, lemondó megadással tudomásulvevő ember. Ezt a szót: belenyugodni, ki kellene törölni a szótárunkból. Ilyen nincs a Bibliában. A belenyugvás pogány erény. Csak a hitetlen vigasztal így: Nyugodjál meg benne. Isten sem nyugodott bele Jézus halálába. Ezért lett húsvét. És milyen jó, hogy Isten nem nyugodott bele abba, ami nagypénteken történt, hiszen akkor ott nem elvégeztetett volna valami, hanem tönkrement volna minden! Mivel Jézus föltámadott, ezért tudjuk, hogy a kereszt nem a hívő belenyugvás jele, hanem a legnagyobb győzelem jele. A hívő ember mindig szent lázadó ember! Persze sohasem Isten ellen lázad, hanem a bűn ellen, a Sátán ellen, meg a halál ellen. Nem nyugszik bele, hogy például szétesett egy családi élet, és ezen már nem lehet változtatni, hogy diadalmaskodik a gonoszság, hogy pusztulás készül a világban, hogy hitetlen a világ, hogy nem sikerül egy jó ügy, hanem újrakezd, küzd, remél, hisz mindenek ellenére! Sőt, még amikor a nyitott sírba eresztenek le egy koporsót, a keresztyén ember akkor sem áll ott belenyugodva a változhatatlanba, hanem még akkor is, mint egy örök lázadó, a hisz!
Drága Testvéreim! Ti megfáradt és megterhelt emberek, ti halál jegyesei és rabjai, ti csalódott, csüggedt lelkek, ti, akiket megpróbált és meggyötört az élet, halljátok meg az Isten erejéről szóló győzelmi éneket, a halál fölötti diadal boldog csodáját: Jézus Krisztus, a mi Megváltónk, föltámadott! Ő, az élő Jézus, kíván és ad így nektek most igazán boldog húsvéti ünnepeket!
Ámen
1959. március 29. Húsvét.”

LXX/Greek New Testament:
In 20.16
levgei aujthÖ jIhsouÖ", Mariavm. strafeiÖsa ejkeivnh levgei aujtwÖ JEbraiŸstiv, Rabbouni »oJ; levgetai Didavskale¼.
In 20.17
levgei aujthÖ jIhsouÖ", Mhv mou aJvptou, oujvpw ga;r  ajnabevbhka pro;" to;n patevra: poreuvou de; pro;" tou;" ajdelfouv" mou kai; eijpe; aujtoiÖ", jAnabaivnw pro;" to;n  patevra mou kai; patevra uJmwÖn kai; qeovn mou kai; qeo;n  uJmwÖn.
In 20.18
ejvrcetai Maria;m hJ Magdalhnh; ajggevllousa toiÖ" maqhtaiÖ" oJvti JEwvraka to;n kuvrion, kai; tauÖta eijÖpen aujthÖ.
Vulgata:
Jo 20.16
dicit ei Iesus Maria conversa illa dicit ei rabboni quod dicitur magister
Jo 20.17
dicit ei Iesus noli me tangere nondum enim ascendi ad Patrem meum vade autem ad fratres meos et dic eis ascendo ad Patrem meum et Patrem vestrum et Deum meum et Deum vestrum
Jo 20.18
venit Maria Magdalene adnuntians discipulis quia vidi Dominum et haec dixit mihi
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Jn. 20,16
Jézus nevén szólította: „Mária!” Az megfordult, és így szólt hozzá héberül: „Rabbuni!” — ami azt jelenti: Mester.
Jn. 20,17
Jézus ezt mondta neki: „Ne érints engem, mert még nem mentem fel az Atyához, hanem menj az én testvéreimhez, és mondd meg nekik: Felmegyek az én Atyámhoz, és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez.”
Jn. 20,18
Elment a magdalai Mária, és hírül adta a tanítványoknak: „Láttam az Urat!”, és hogy ezeket mondta neki.
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
Károli (revideált):
Ján. 20,16
Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt teszi: Mester!
Ján. 20,17
Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz [Zsolt. 22,23.] és mondd nékik: Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez.
Ján. 20,18
Elméne [Márk 16,10.] Mária Magdaléna, hirdetvén a tanítványoknak, hogy látta az Urat, és hogy ezeket mondotta néki.
Szent István Társulati Biblia:
Jn 20,16
Jézus most nevén szólította: „Mária!” Erre megfordult, s csak ennyit mondott: „Rabboni”, ami annyit jelent, mint „Mester”.
Jn 20,17
Jézus ezt mondta neki: „Engedj! Még nem mentem föl Atyámhoz. Inkább menj el testvéreimhez és vidd nekik hírül: Fölmegyek Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, Istenemhez és a ti Istenetekhez.”
Jn 20,18
Mária Magdolna elment, és hírül adta a tanítványoknak: „Láttam az Urat, s ezt mondta nekem.”
Káldi Biblia:
Jn 20,16
Mondá neki Jézus: Mária! Megfordúlván amaz, * mondá neki: Rabboni! (mi mestert jelent).
Jn 20,17
Mondá neki Jézus: Ne illess engem, mert még nem mentem föl Atyámhoz; * hanem menj atyámfiaihoz, ** és mondd nekik: Fölmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez. [Zsolt. 21,23. s követk.]
Jn 20,18
S elméne Mária Magdolna, hirűl vivén a tanítványoknak: hogy láttam az Urat, és ezeket mondotta nekem.
Káldi Neovulgáta Biblia:
Jn 20,16
Ekkor Jézus megszólította őt: »Mária!« Erre ő megfordult, és héberül így szólt: »Rabbóní!«, ami azt jelenti: Mester.
Jn 20,17
Jézus azonban így szólt: »Ne tarts fel engem, mert még nem mentem fel az Atyához, hanem menj el a testvéreimhez, és mondd meg nekik: Fölmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez.«
Jn 20,18
Mária Magdolna elment, és hírül vitte a tanítványoknak: »Láttam az Urat!«, és hogy ezeket mondta neki.
Aranyos Biblia:
Jn 20,16
Ekkor Jézus megszólította őt: »Mária!« Erre ő megfordult, és héberül így szólt: »Rabbóní!«, ami azt jelenti: Mester.
Jn 20,17
Jézus azonban így szólt: »Ne tarts fel engem, mert még nem mentem fel az Atyához, hanem menj el a testvéreimhez, és mondd meg nekik: Fölmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez.«
Jn 20,18
Mária Magdolna elment, és hírül vitte a tanítványoknak: »Láttam az Urat!«, és hogy ezeket mondta neki.
Luther Biblia:
Joh 20,16
Spricht Jesus zu ihr: Maria! Da wandte sie sich um und spricht zu ihm auf hebräisch: Rabbuni!, das heißt: Meister!
Joh 20,17
Spricht Jesus zu ihr: Rühre mich nicht an! denn ich bin noch nicht aufgefahren zum Vater. Geh aber hin zu meinen [Hebr 2,11. 12] Brüdern und sage ihnen: Ich fahre auf zu meinem Vater und zu eurem Vater, zu meinem Gott und zu eurem Gott.
Joh 20,18
Maria von Magdala geht und verkündigt den Jüngern: Ich habe den Herrn gesehen, und das hat er zu mir gesagt.
King James:
Joh. 20,16
Jesus saith unto her, Mary. She turned herself, and saith unto him, Rabboni; which is to say, Master.
Joh. 20,17
Jesus saith unto her, Touch me not; for I am not yet ascended to my Father: but go to my brethren, and say unto them, I ascend unto my Father, and your Father; and to my God, and your God.
Joh. 20,18
Mary Magdalene came and told the disciples that she had seen the LORD, and that he had spoken these things unto her.

Jn 20,16
Jésus lui dit: "Marie!" Se retournant, elle lui dit en hébreu: "Rabbouni" -- ce qui veut dire: "Maître."
Jn 20,17
Jésus lui dit: "Ne me touche pas, car je ne suis pas encore monté vers le Père. Mais va trouver mes frères et dis-leur: je monte vers mon Père et votre Père, vers mon Dieu et votre Dieu."
Jn 20,18
Marie de Magdala vient annoncer aux disciples qu'elle a vu le Seigneur et qu'il lui a dit cela.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/