From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Thursday, April 08, 2004 1:27 AM
Subject: Jn 20,1-10. - A látás hite - Húsvét

Kedves ’Sírkeresők és ürességbámulók’!

Megint János a textus — sok feldolgozni és eltölteni való idő… Húsvéti készülésre pillantsatok az elhengerített kőre, nézzetek az üres sírba, szemléljétek a leplet és végül lássatok és higgyetek!

Krisztus feltámadott! Valóban feltámadott! Halleluja!

Vázlatkísérlet:
Cím: A látás hite
Elvitték az Urat!
Futóverseny és kétségek
Látás és bizonyosság

János feltámadás-tudósításában a látás áll a középpontban. Ma azért állok itt, hogy látásod tisztuljon, élesedjen, értővé váljon, hogy utat nyisson a hitre. Sokan sokfélét látnak ebben a 10 versben — de csak egy vezetett hitre!

Nehéz léptek vezetnek a gyász helyére. Borús napok vannak mögöttünk, a szívet szaggató fájdalom kínjai. Izráel elvetette Messiását. Nem is volt talán Messiás, ha így végezte? Ki tudhatja a történtek után? Pedig olyan csodálatos volt eddig minden. Magdalai Mária csodákat élt át Jézus mellett — hiszen hét ördögtől szabadította meg  Most azonban nehéz a szíve. Még tisztességesen eltemetni sem tudták Őt. Reményük pedig odavan. Nagyot vágytak, sokra számítottak Jézustól — és most ott fekszik holtan. Mindannyian tudjuk, milyen a gyász terhe — jól értjük Mária érzéseit, amelyet a halál miatt élt át. Fokozza gyötrelmeit, hogy nemcsak egyszerűen egy családtag, egy barát, egy tanító haláláról van szó, hanem egy igaz emberről, aki nagyszerű dolgokat vitt véghez életében — sokakat meggyógyított, ahogyan őt is megszabadította a démonoktól. Ki más lehetett volna Izráel Reménysége? És most szertefoszlott minden remény…
Bús út volt hát a sírig. És a rettenet csak ekkor jött: eltűnt a sírból, és ki tudja, hová vitték! Hát még a végtisztességtől is megfosztják?! Hát a pénteken sebtiben elvégzett szertartást sem fejezhetik be?! Micsoda gyalázat! Nem elég, hogy galád és igazságtalan módon halálra adták az Igazat, még holtában sem nyugodhat?! Ezután még arra sem lesz lehetőség, hogy sírjához járuljanak, gyászolni, emlékezni?!
Feldúlt lélekkel szalad hát vissza a tanítványokhoz — ki ne élte volna már át, hogy amikor nehéz helyzetben van, akkor muszáj valakihez odaszaladni, kiönteni a lelkemet, elpanaszolni sirámaimat, tanácsot kérni. Csak várni nem tud az ember. El is mulasztotta Mária a lehetőséget, hogy rájöjjön, mi történt. Érthető bár a vergődő ember türelmetlensége, mégis jobb megtanulnunk:  
Emlékszem, hányszor rontottam el dolgokat eme ! És tudom jól: így vagy vele Te is. Tanuljunk hát most együtt türelmet és csendességet. Szükségünk van rá — mert Isten ez által ad alkalmat megismerni magunkat, megismerni a világot, és mindenekelőtt megismerni Őt magát. Jézus sem támadt fel hirtelen, még péntek délután vagy legalább szombat este — pedig lehet, hogy meggyőzőbb lett volna a főpapok számára. Nem, három napig síri csend honolt — és szeretteink felett is oly sok nap síri csend honol! Tanuljuk meg a sír csendjét, és a csend áldását!
Mária elszalasztotta, hogy az első legyen, aki Húsvét hitére jut — türelmetlensége folytán, és Péter  folytán János lehetett az első. Akkor is így van ez, ha Urunk kegyelméből végül másban mégis lehetett első Mária: ő látta meg elsőnek a Feltámadottat! De ez nem a mai textus része, ez már a két tanítvány hazaszaladása után történt — mert ők kapkodásukkal pedig a találkozást mulasztották el! Húsvét üzenete tanítsa meg hát nekünk ebben az évben a türelem és megfontoltság titkát. Hogy el ne kapkodjuk életünket, hogy ki tudjuk várni a rendelt várakozási időt. Mert hallatlan ajándéka van ennek — a türelem nemcsak rózsát terem, hanem mint itt látjuk, hitet is, ill. találkozást is Jézussal…

Mária riadt híradása szinte magáért beszél. Nem fogja fel azt, ami történt, hiszen olyan nehéz volt megérteniük, mit is jelentett Jézus szava a feltámadásról, és mit jelentenek az  próféciái. Valljuk meg — ilyen vaksik vagyunk mi is. Mire másra gondolna az ember, mint arra, hogy  Ellopták? Elvétették volna a sírt? Sokféle magyarázatot próbál kitalálni az emberi elme, hogy hit nélküliségét, vagy egyenesen hitetlenségét leplezze vele…

Meg kell vallani, nagyon tömör a leírás. Az még rendben van, hogy az odafutásig ilyen tömör — de miért van, hogy csupán ennyit vet papírra az evangélista: ? Ez a tömörség, külön magyarázat nélkül, számomra a szemtanúság jele. Megszoktuk, hogy a médiában különféle csodás jelenségekről szóló emberekkel találkozunk, látomások, UFÓ‑k, és ki tudja mi minden. Nagyon bőbeszédűen és színesen festik le a részleteket. Meg kell hagyni, némelyeknek ez a meggyőző és megnyerő ― ugyanakkor ha alaposabban elgondolkodunk rajta, akkor már felkelti a gyanút, hogy csak szeret az illető szerepelni… Mivel nincs valóságtartalma és hitele a , bizonygatni kell.
Az evangélium igen tömör leírása ellenben nem bizonygat semmit. Nemes egyszerűséggel és tömörséggel leírja, amit látott és érzett-hitt, de nem részletezi. Ez a hit. A bizonygatás tévedése, hogy azt hiszi, a külsőben rejlik a meggyőzőerő. Isten azonban nem külsőleg győzköd minket és próbálja ránk erőltetni magát és a hitet. Mutat valamit, ami elvezet a hitre, de nem , nem bizonyítékot mutat. Jánosnál ez ilyen egyszerű: 
Mit láthatott, ami hitre vezette? Hiszen ekkor Jézus még nem jelent meg! Itt is azt fedezzük fel, hogy Isten nem bizonyít, hanem jelt ad. Nem jelent meg Kajafásnak, a nagytanácsnak, a tömegnek, a világnak — csak a tanítványok szélesebb körének. Nekik sem azért, hogy valamiféle isteni hatalommal  őket, hanem hogy örömük teljes legyen, és mert rájuk bízta az evangélium terjesztésének ügyét. A különleges feladathoz már járhat különleges jel. És persze az apostolok ideje mindenképpen különleges, hiszen ők először is kortársai voltak Jézusnak, de ami ennél fontosabb: közvetlen  tartoztak. Így érthető, hogy ők többet láthattak is — de ez csupán akkorra vonatkozott. Az utókor helyzetét a Tamásnak való megjelenés írja le: 

Mit láthatott hát János, ami hitre vezette? Azzal is érdemes kiegészíteni a kérdést, hogy mit nem látott? Először is nem látta ekkor még Jézust — így hát az evangélium e részlete nagy vigasztalás számunkra. Sokan vágynak arra, hogy ők is részesüljenek abban a felemelő érzésben, amit a tanítványoknak volt szerencséjük megélni — melyikünk fejében nem fordult meg ilyen gondolat, és melyikünk szívében nem ébredt még ilyen vágy? Azért vigasztal ez az evangéliumi történet, mert láthatjuk belőle, hogy még e két jelentős tanítvány is anélkül jutott hitre, hogy látták volna a Feltámadottat. Mert hát mit is láttak? Az üres sírt! Jézus helyett az Ő hűlt helyét!
Ez persze még önmagában nem teszi számunkra érthetővé, mi is indít hitre. Hiszen lehetett volna akár igazuk a főpapoknak is: ellopták. Vagy annak az elméletnek, amely szerint Jézus csak tetszhalott volt (bár ezt a sírban Péter és János által látottak előtt már a lándzsadöfés is cáfolja!), és aztán magához tért. Csakhogy ezen variációk esetén érthetetlen lenne az  megjegyzés. Olyasmit kellett tehát látnia, ami kizár minden másfajta lehetséges magyarázatot!
Igencsak primitív kimagyarázási kísérlet, de van, aki úgy gondolja, hogy az asszonyok egyszerűen csak eltévesztették a sírt, ezért nem találták ott Jézust: egy üres, még új, használatlan sírhoz mentek. Abszurdum. Komolyan gondolhatja valaki, hogy a hozzátartozója sírját, akit egyik nap eltemet, másfél nap múlva nem talál meg?!? Ugyanúgy balgaság az az elmélet, amely szerint Arimátiai József vitte át Jézus testét egy másik sírba. Nyilván, amit látott János, e lehetőségeket kizárta. — Olyasmi kellett legyen, ami jelzi, hogy itt egy halott feküdt, de már nincs itt, mert életre kelt, de legalábbis valami rendkívüli történt vele…
A nagytanács is előrukkolt a maga verziójával: ellopták Jézus testét. Abszurd feltételezés, hogy a tanítványok ellopják mesterüket. Nemcsak azért, mert ők maguk nem is értették még az at, és hiába mondta Jézus, hogy fel kell támadnia, nem tudták, miről beszél, és egyáltalán nem számítottak arra, hogy a Golgota után még következhet bármi folytatás. Ki az, aki közülünk képes lenne egy hazugság érdekében szerette sírját meggyalázni és ellopni testét?! Nyilván, amit látott János, ezt a lehetőséget amúgy is kizárta. — Olyasmi kellett legyen, ami jelzi, hogy itt egy halott feküdt, de nem lophatták el, mert valami olyasmi van előtte, ami ezt a lehetőséget nem engedi meg…
Létezik még olyan kimagyarázása Húsvétnak, hogy a tanítványok csak vizionáltak és hallucináltak, amikor Jézus megjelent nekik. Meg kell hagyni, sokak számára nagyon vonzó ez a magyarázat. Még teológusi körben is — különféle módokon értik ugyan, de pl.  úgy vélte (szélsőségesen, egyetlen mondatba leegyszerűsítve álláspontját): Nem is fontos, mi történt, csak az, hogy a tanítványok hitték a feltámadást — Jézus a kérügmában támadt fel. Erre azt kell mondanom: ennél azért jóval többre van szükség! Pál nem véletlenül hangsúlyozza: 
Több kell hát puszta víziónál, puszta hiszékenységnél — mert csak úgy hinni, hogy valóságos alapja lenne, babonás hiszékenység (tele is van vele a világ). János azonban  Olyat kellett látni, amire nem található más magyarázat, mint a hit. Nyilván, amit látott János, a puszta hiszékenység lehetőséget kizárta. — Olyasmi kellett legyen, ami jelzi, hogy itt egy halott feküdt, de nem történhetett vele más, csak valami egészen rendkívüli; legalább olyan rendkívüli, mint a feltámadás… E látvány tehát a tetszhalott-elméletet is kizárja.
Mit is látott hát? A lepleket és a fejkendőt — semmi más nem kellett hozzá, hogy higgyen! A lepedők ottléte nyilván kizárja, hogy eltévesztették a sírt. A fejkendő nem a lepleknél feküdt, hanem külön helyen. Ez még nem is volna furcsa, de gondosan összegöngyölítve — ez kizárja a test ellopását. Nem Jézust látta, csak ami ott maradt utána — ez nem vízió. Nem volt hát az evangélista számára más következtetése, mint az, hogy valóban elhiggye, amit az  tartalmaznak: feltámadt! Nem akarja személyét előtérbe helyezni, nem akarja belénk sulykolni a maga élményeit, gondolatait, következtetéseit, ezért csak tömören megfogalmazza az egészet:  Ez Húsvét titka, a  születése!

Mária és a két tanítvány lát, összesen négyszer szerepel ez a szó — ám ebből három alkalommal három másik görög kifejezés áll a szövegben!
Elsőnek Mária látja, hogy a sír száján nincs ott a kő () — de nem megy közelebb, hanem hazaszalad, hogy szóljon a többieknek.
Aztán János, amikor futva megérkezik, , látta () is a lepedőket — érzékelte, rátekintett, észlelte azokat. (Mária is ugyanígy látta, hogy a kő el volt már hengerítve.) Ennek azonban még nincs semmi következménye — egyelőre tisztelettudóan várakozik Péterre; meg se jegyzi, hogy milyen helyzetben, hogyan is található a lepel.
Eztán érkezik Péter, aki már bement, és részletesen látta (), mi hogyan is helyezkedik el, látja a fejkendőt is. Ő már mintegy elméletet, teóriát is alkot — , elgondolkodik a látottakon, alaposan szemügyre veszi; e látásból már tapasztalat is születik, de tovább még nem jut, az eredmény még nem születik meg. (Ahogyan  írja: )
Végül János is belép, és ő is lát (). De micsoda látás már ez! Ebből már tudás, ismeret fakad! Végül megértés! Megszületik a nagy  — itt semmi más nem jöhet szóba, csak a feltámadás! Így hát e látásból már hit fakad.
Értsük jól: nem a rápillantásból születik a hit. Nem abból, hogy sebtiben rápillantunk dolgokra. Ez persze mindenkinek megadatik — az egyházon kívüliek, a vallás ellen leghevesebben tiltakozók is látnak. Bizonyos látvány elsuhan szemeink előtt akarva-akaratlan. Európában tulajdonképpen nincs senki, aki ne hallott volna még az üres sírról, aki ne hallott volna még Jézusról, aki ne hajtott volna el templomok mellett. Látnak. Nem születik látásukból azonban hit — ez még csak addig terjed, míg Mária észleli a kő hiányát, aztán gyorsan elszalad. Te is látod a templomot és hogy nyitva van — ahogyan Mária. Ez azonban még messze nem jelenti azt, hogy hited is van. Ne elégedj meg hát a látás suhanó árnyával, mert ez még nem terem számodra életet!
János már betekint a sírba — érzékeli a lepleket. Ám nem a fizikai észlelésből születik a hit. Nem abból, hogy valamit szemünkkel érzékelünk — ez csak a fizikai-biológiai szint. Ez mindenkinek megadatik, aki elsuhanó árnyakon túl egy kicsit is hajlandó bepillantani a keresztyénség titkaiba — az egyházon kívüli, érdeklődő emberek is mind látnak. Látják pl. mindazt, amit a történelem Jézusról továbbad. Nem születik látásukból azonban hit — ez még csak addig terjed, míg János kíváncsian már bepillant a sírba, de egyelőre várakozik Péter érkezésére. Te is látod a templomot belülről: benne az oltárt, rajta a feszületet, stb. — ahogyan János bepillantott. Ez azonban még messze nem jelenti azt, hogy hited is van. Ne elégedj meg hát a látás érzékelési oldalával, mert ez még nem terem számodra üdvösséget!
Péter már eljut a szemlélődésre is, nemcsak a szemével lát, hanem az eszével is — ez az értelmi szint. Idáig még kevesebben, de azért még relatíve sokan eljutnak: érdeklődnek Jézus élete iránt, figyelik tanítását, megértik halálát. Talán különféle magyarázatokat, elméleteket-teóriákat is kitalálnak hozzá, hogy magyarázzák az eseményeket. Azonban e  sem születik még hit, ez a szemlélődés csupán nagypéntek szemlélődése. A lényeg még hiányzik. Itt ülhetsz sokakkal, vallásosan, az egyházhoz tartozóan és elmélkedhetsz a keresztyénség tanításán, benne Krisztus szenvedésén, kereszthalálán is. Ebből azonban még nem születik hit a szívedben! Így hát ne elégedj meg e szemlélettel-teóriával, hanem lépj tovább!
János most már beléphet Pétert követve, és az ő látása már csodát szül — a . Ő már nemcsak meglátta a leplet és fejkendőt, hanem ismeret is származott belőle — a görög látni szó () ezen alakja ([be]lát, felismer, megtapasztal, megtud) önálló kifejezéssé lett, amely a tudást, ismeretet jelzi! János most már meg is értette, amit látott! (Ugyanez az önállósodott szó szerepel a  versben is: .) Ez a látás és értés már nem az értelem funkciója, hanem Lélektől való látás és Lélektől nyert belátás és értelem, megértés és megismerés. Természetesen Neked is erre a látásra kell eljutnod — hiszen egyedül ez vezet el Húsvét titkának megértéséhez, Jézus feltámadásához, a keresztyén hithez!
Itt már maga Isten lép munkába, és a spiritualitásra, a pneumára érzékeny Jánosban megfogant és megszületett Ábrahám hite; ám most már nem végső reménységként, hanem beteljesedett valóságként. Ábrahám azért bandukolt három napon át a Mória hegye felé, hogy megértse az Úr üdvtervét. Hogy eljusson a feltámadás hitére — arra, hogy ha Isten azt is kéri tőle, hogy áldozza fel az ígéret fiát, vissza tudja neki adni a halálból (ahogyan  is elénk tárja). Ábrahámnak mégsem kellett az áldozatot bemutatnia, Isten megkönyörült és megelégedett azzal, amin az odatartó nehéz úton lelkileg átment, és hite még érettebbé lett. Nagypénteken azonban Isten már nem adott haladékot, és maga áldozta fel egyszülött Fiát. A tanítványoknak is meg kellett járni Mória útját nagypéntektől húsvétig, míg harmadnapra megláthatták a csodát.
Tulajdonképpen még János sem jutott el a végsőkig — hiszen annak ellenére, hogy , így folytatódik tanúságtétele:  Egyes írásmagyarázók arra utalnak, hogy Jézus még nem dicsőült meg (Mária ezért nem érintheti a következő jelenetben), és ezért nem érthették teljesen. Kibontakozóban a hit, de egyelőre mégis hazamennek, és nem is tudósít az evangélium arról, hogy a többi tanítványnak elmondták volna, mire jutottak.
Csak este történik a végső továbblépés — amikor Jézussal találkoznak; azaz amikor már nem az elhengerített követ, nem az üres sírt, nem a lepleket látják, hanem magát a Feltámadottat. Ez a látás, ez a megjelenés a feltámadás legfőbb — és kétségtelen bizonyítéka! Nem elég tehát nemcsak a fizikai látás, nemcsak a szemlélődő látás, de még az értő látásra alapozó hit sem! Szükséges a Jézussal való találkozás! Lehet, hogy van valamiféle hited, amely elfogadja az evangéliumok híradását. Ez is nagyon fontos, de most láthatod, hogy még mindig nem elég — mert még mindig nem érheted el vele azt a teljességet, amit Isten akar adni! Nem elég valamiféle vélekedés-meggyőződés értelmében hinni Jézusban, hanem közösségben is kell lenni Vele a találkozás által! Amíg ezt nem éled át, addig nem teljesedhet ki keresztyén életed. Kérd hát, hogy ne csak látásod legyen, ne csak szemléleted, ne csak hited — hanem találkozásod, közösséged is a Feltámadottal!
Látott a sírhoz érkező, lepleket érzékelő János — de láttuk, ez mennyire kevés. Látott a sírba belépő, a látványon eltöprengő Péter is — de láttuk, hogy ez is kevés. Végül látott a sírba belépő János is — és ezen értő látásból már hit fakadt, hogy a mi szemünket is felnyissa a húsvéti üres sír, és hitre jussunk. Nem könnyű ez az út, de megéri. Megéri, mert egyrészt nincs más út, amely által az üdvösségre eljuthatnánk, másrészt mert Isten maga is ezt az utat járta végig értünk; megéri harmadrészt, mert Urunk minket is ezen az úton akar végigvezetni. Oda akar eljuttatni, hogy ne visszaszaladj a sírtól, mint Mária, hanem nézz is be! És ne csak láss, mint Péter, hanem mint János, higgy is!

:
„Jn 20,1-10.
A hét első napján, azaz vasárnap, mely szombat után következett, magdalai Mária több jámbor asszonnyal együtt kora reggel a sírhoz sietett (vö.: Mt 28,1; Mk 16,1; Lk 23,55-24,8). Magdolna magyarosított formája a Mária név mellett álló görög jelzőnek: ‘magdaléné’, ami annyit jelent, hogy a Magdala nevű galileai városból származott.
A föltámadás módjáról egyik szentíró sem ír le semmit, csak a föltámadott Úr Jézus különböző megjelenéseit beszéli el, összesen — a mennybemenetelt is beszámítva — tízet (a tizenegyedik megjelenés jóval később történt, amikor Szent Pálnak megjelent a damaszkuszi úton: ApCsel 9,4-7). Szent János itt csak a magdalai Máriát említi. A két tanítvány látta a lenvásznakat, külön helyen a fejkendőt összehajtva. Ebből rögtön következtethettek arra, hogy Mária tévedett: nem lopták el a sírból az Úr holttestét. A rablóknak nem lett volna arra gondjuk, hogy a holttestet kiszabadítsák a leplekből, s azokat még össze is hajtsák, nem beszélve arról, hogy a zsidók katonákkal őriztették a sírt (Mt 27,62-66).”

:
„Ján 20,1
A szombat után első napon, a mi vasárnapunkon. Lásd Máté 28,1.
Ján 20,1
Sz. János Krisztus föltámadásának történetében több körülményt mellőz, melyeket a többi evangélisták fölhoznak, valamint több ujat ad elő, miket amazok elhagytak. Az egész történet összefüggése ez: A szombat elmúltával Mária Magdolna, Mária, Jakab anyja és Szalome (Márk 16,1.) fűszereket vásárlának, hogy a legközelebbi reggel Jézus testét utólagosan megkenjék (lásd Ján. 19. r. 28-ik jegyz.). Ők tehát másnap reggel, mielőtt hajnallott, oly korán valószinűleg a zsidóktól való félelem miatt, elmentek a sírhoz. Az úton aggódtak a kő elhengeritéséről (Márk 16,3.). De ezt az angyal azon időre már megtette (Máté 28,2.). Midőn tehát a sírhoz értek, és Mária Magdolna a követ elhengerítve látta (Ján. 20,1.), azonnal elfutott (Ján. 20,2.), hogy ezt Péternek és Jánosnak tudtúl adja. A más két asszony pedig közelebb ment a sírhoz, és két angyalt látott (Luk. 14,4.), kik közől az egyik (Máté 28,5. Márk 16,6.) Krisztus föltámadását nekik hirdette és meghagyta, hogy a többi tanítványokat is értesítsék (Máté 16,7.). Miután a sírtól sietve eltávoztak, oda érkezett Mária Péterrel és Jánossal, kik azt megnézték, és hasonlóképen eltávoztak (Ján. 20,2–10.). Mária ottmaradt, elmerűlve bánatában. De midőn a sírba benézett, ő is észrevette a két angyalt, kiket a másik két asszony látott, de a tanítványok nem láttak. Körűltekintvén pedig, Jézust is látta, kit első tekintetre kertésznek vélt (Ján. 20,15. Márk 16,9.). Ez meghagyá neki, hogy jelentse tanítványainak az ő Atyjához való menetelét, és a nő eltávozék. Kétségkivűl e jelenés után történt, hogy Jézus a másik két asszonynak is, kik még visszamenőben voltak, megjelent (Máté 28,9.), és általok a tanítványoknak izent. Ezek is siettek nekik mindent megjelenteni (Luk. 24,9.), de különben másnak semmit sem szóltak (Márk 16,8.).
Ján 20,5
Mások szerint: a kötőlékeket; így a 6. 7. v. is.
Ján 20,5
valószinűleg szent félelemtől elfogúlva.
Ján 20,7
Az a rend, melyben a lepedők találtattak, meggyőzte a tanítványokat arról, hogy a szent test nem vitetett el.
Ján 20,8
kezdé hinni, hogy feltámadott; de még Péter nem. Ennek okát adja a következő vers.
Ján 20,9
Krisztus gyakran szólt az ő feltámadásáról, de a dolog ujdonsága okozta, hogy azt vélték, mikép ő csak képes értelemben, talán ügyének újra éledéséről szól, mely az ő halála által jóformán mindenkitől elhagyatott. Épen azért nem értették a Jézus feltámadására vonatkozó helyeket (Zsolt. 15,10.).”

:
„Ján. 20,1–18. Jézus feltámadása, a feltámadt Úr küldetésében járó asszony.
János evangéliuma a Jézus feltámadásáról szóló tudósításában különösen két mozzanatot hangsúlyoz. Az egyik az üres sír ténye, amelynek számos szemtanúja volt. A másik az, hogy a feltámadt Jézus először egy asszonynak, a magdalai Máriának jelent meg.  Az üres sír tényéről mind a négy evangélium tudósít. A negyedik evangélium szerzője ismerhette a szinoptikusok Jézus feltámadásáról szóló elbeszéléseit, azonban tőlük függetlenül, a saját tapasztalatára és értesülésére támaszkodva ír.  Ez a tény annak a döntő jelentőségű változásnak a jele, amely a teremtett világ életében Krisztus megváltó munkájával megtörtént. A szeretett tanítvány hűségesen tesz erről bizonyságot. Az esemény úgy történhetett, hogy amikor hírt adott Mária a tanítványoknak az üres sír tényéről, a két tanítvány nagy sietséggel elrohant Krisztus sírjához, Mária lemaradt. Mire Mária odaért a sírhoz, azok már nem voltak ott. Mária teljesen beletemetkezett Jézus siratásába. Jézus ekkor megjelenik neki, megszólítja és megbízást ad neki szolgálatra. 
1–2. A hét első napján Mária meg akarta nézni a sírt.
 Té de mia tón sabbatón = echód basabbat ‘a hét első napján’. A ‘sabbata’ a hetet jelenti, sémitizmus. A Jézus keresztre feszítése és halála után következő hét első napjáról van szó. – A magdalai Mária egészen korán ment ki a sírhoz, még sötét volt. Mk 16:2 szerint ‘akkor kelt fel a nap’; Mt 28:1 szerint ‘a hét első napján, amikor virradt’. Az evangéliumok híradása szerint a hajnali órákról van szó. János csak a magdalai Máriát említi, arról nem beszél, hogy mások is voltak vele, mint ahogyan Mk (16:1) és Mt (28). Valószínűleg arról lehet szó, hogy a magdalai Mária korábban és külön ment ki a sírhoz. A szinoptikus evangéliumok viszont erről külön nem szólnak. Mindenesetre összefoglaló jellegűnek ható beszámolójuk szerint is első helyen szerepel a magdalai Mária azoknak az asszonyoknak a sorában, akik a kora hajnali órákban felkeresték Jézus sírját. A 2. v.  plur 1. száma arra enged következtetni, hogy a magdalai Mária nem csak a maga tapasztalatáról beszél, hanem az asszonyok nevében, mint ahogyan Péter is általában a tanítványi kör nevében szólalt meg többnyire. — Mindenesetre az kétségtelen, hogy a magdalai Máriának kiemelt szerepe van a Jézus sírja körüli eseményekben akkor is, ha történetesen többen is ott voltak mellette. Nyilván János azért is emeli ki. — Mária céljáról nem szól. Valószínűleg Mária csak egyszerűen meg akarta nézni a sírt. Szemmel akarta tartani az események további alakulását. A sírt üresen találta. Amint meglátta, hogy a kő el van távolítva a sírról, szükségesnek tartotta, hogy értesítse erről azokat a tanítványokat, akiket a legjelentősebbeknek tartott ebben a körben. Így Péternek és a ‘szeretett tanítványnak’ szólt.
3–10. Péter és a ‘szeretett tanítvány’ Jézus üres sírjánál.
Mária híradása nyomán mindkettő azonnal a sírhoz fut. Először a ‘szeretett tanítvány’ érkezett meg. Behajolt, de csupán a lepedőket látta, a sír üres volt, ahogyan Mária elmondta. Péter a saját tapasztalata alapján is megállapította ezt. A lepedőket szépen rendben találta: az egyértelmű, hogy nem sírrablás történt. A másik tanítvány ezután ment be a sírba. Mikor látta a rendben otthagyott sírboltot, hitt. Hitt abban, hogy Jézus feltámadt. Az üres sír Jézus feltámadásának a jele, amely mindenki tapasztalatává lett rövidesen. A szeretett tanítvány hitének nagysága abban mutatkozik meg, hogy úgy hisz az üres sír láttán, mintha már a feltámadt Jézust is látta volna, pedig csak a feltámadásra utaló jeleket látta. Az üres sír számára annak a jele volt, hogy Jézus nem a halottakhoz, hanem az élőkhöz tartozik. — Péter ugyanannak az eseménynek a tapasztalata nyomán nem jutott el ugyanarra a meggyőződésre. Az első, aki az üres sír nyomán arra a meggyőződésre eljutott, hogy Jézus él, az a ‘szeretett tanítvány’. — A tanítványok az üres sírtól hazamentek.”

:
„B) A FELTÁMADÁS
(20-21. r.)
1. HÚSVÉT REGGELE (20,1-18)
A szinoptikusok és János elbeszélése között kevés eltérés van. Amott: a nap már felkelt; itt: még sötétes van. Amott több asszony megy a sírhoz, itt csak Mária Magdolna. Ott megkenni mennek, itt csak sírni.
‘Látta, hogy a követ elvették a sírról.’ A zsidók nem gödörbe temetkeztek, mint mi, hanem sziklaüregbe, amelyet ajtószerűen vágtak a sziklafalba. A halott pedig ülőhelyzetben, vagy félig fekve várta a feltámadást. Az a kő tehát, amelyet odahengerítettek, mint egy óriási kőajtó zárta el a sír bejáratát. Ez is le volt pecsételve. Mária látja, hogy a kő el van hengerítve. Több embernek igen nehéz munkája volt ez. Annyira megrendült, hogy valószínűleg be sem nézett a sírba, hanem rohant a tanítványokhoz: Péterhez, aki hallgatólagosan a fő volt közöttük és Jánoshoz, ‘akit Jézus szeretett’, és aki a kereszten történt végrendelkezés következtében Jézushoz legközelebb állónak tartatott. ‘Együtt futottak mindketten’, lélegzetelállító versenyben. János sokkal fiatalabb, mint Péter, s elébb érkezik a sírhoz. De valami megmagyarázhatatlan erő visszatartja, hogy bemenjen a sötét öblű síri barlangba. Szent borzadály, reszkettető előérzete annak, hogy itt valami rendkívülinek, valami kinyilatkoztatásnak a színhelyén áll. Belevegyülhetett ebbe a Péter iránti tisztelet, s az a beidegződött szokás, hogy másodmagával legyen olyan eseménnyel szemben, amely az ő tanúságtételére szorul. ‘Nyomban utána megérkezett Simon Péter is, és bement a sírba …’ A patyolat, amibe becsavarták, ott volt a kőpadon. A keszkenő —  —, amivel a halott arcát és fejét betakarták, szépen összefogva, külön. Megérzik, hogy ha tetemet visznek el, begöngyölítve viszik el, mert így könnyebb, így illik és nem érintenek hullát. Tehát újra eltemetésről szó sem lehet. Ha pedig ellopták volna, mint a zsidók jósolták: nem hajtogatják össze a keszkenőt. Különben is több ember kellett ide, százak és ezrek figyelme fordult a sír felé, valahol csak felbukkant volna egy hír, súsárlás, ha elvitték az Urat, és valahol elrejtették. Péter után bemegy János is. Az ő lelke eolhárfa, fel van ajzva a csoda számára. Mindig erre gondolt, mindig visszanyomta a gondolatot; most itt van a hűvös, homályos, üres sírban. Egyszerre kigyúl benne a hit : feltámadott!
Péter még nem hisz. A tanítványok nem voltak elkészülve erre a gondolatra, s olyan viharos erővel csapott rájuk ez a lehetőség, hogy időbe telt, amíg összeszedhették magukat, és szembenézhettek a gondolattal. Péter és János alvajáróként mennek haza a sírtól; Péter olyan, mint egy tűzhányó kitörés előtt; János mint egy sima tó, amely a felkelő nap minden dicsőségét tükrözi.”

:
„F.	Az üres sír (20:1-9)
János evangéliuma Jézus halál fölötti győzelmének kihirdetésével ér véget (20. rész), amit egy epilógus követ (21. rész). Minden evangélium írója hangsúlyozza bizonyos vonásait az eseményeknek. János azzal kezdi, hogy leírja, hogyan jutott ő a feltámadásba vetett személyes hitre azáltal, hogy átgondolta a nyitott sírban talált bizonyítékot.
 , vasárnap és más asszonyok (vö. többes szám a 2. versben) odament . A ‘magdalai Mária’ kifejezés ugyanazoknak a görög szavaknak a fordítása, melyeket máshol ‘Mária Magdalénának’ fordítanak (Mt 28:1; Mk 16:1, 9; Lk 24:10). Az élő, majd a halott Jézus iránti elkötelezettsége hálájából fakadt, mert megszabadult a Sátán kötelékéből. Ott állt a keresztnél is, és most ő volt az első személy a sírnál. Ezt a sírt egy nagy kő zárta el (Mk 16:3-4), és a római helytartó, Poncius Pilátus hatalmát kifejező pecséttel lezárták (Mt 27:65-66). Az asszonyok megdöbbentek, amikor egy nyitott és nyilvánvalóan üres sírral találták szembe magukat. Elrohantak, és elmondták szeretett (vö. Jn 19:26), hogy borzasztó dolog történt. Arra gondoltak, hogy hullarablók meggyalázták a sírt.
 János futóversenybe kezdtek, hogy érjenek. János megelőzte Pétert a kertig, és benézett . Nem volt teljesen üres, mert ott voltak a lepedők. Talán először arra gondolt, hogy az asszonyok tévedtek! ()  a helyzetet, de ment be a sírba, talán a tisztátalanná válás miatti félelemből. Amikor , azonnal berontott, (; ‘figyelmesen megnézte’) a lepleket és összegöngyölített halotti . Valószínű, hogy bent maradt egy ideig azon tűnődve, amit látott. Bizonyos idő múlva János is (, ‘felfogott valamit’ — ez a harmadik görög szó a ‘látásra’ ebben a szakaszban). Felfogta a leplek jelentőségét, . Péter valószínűleg így gondolkodott: ‘Miért hagyta volna egy sírrabló a ruhákat ilyen helyzetben? Miért vitte el Jézus testét?’ De János felfogta, hogy a hiányzó test és a halotti leplek helyzete nem rablás következménye. Ráébredt, hogy Jézus feltámadt a halálból, és átment a halotti lepleken. A sír nem azért volt nyitva, hogy kiengedje Jézus testét, hanem, hogy a tanítványok és a világ tudomást szerezzen Jézus feltámadásáról.
János evangéliumának ez a szakasza (20:1-9) meggyőző bizonyságtétel egy szemtanú részéről a fogékony olvasó részére, amiből érezhető, hogy lélektanilag és történelmileg is igaz.  János megjegyzi (9. v.), hogy még a Jézussal eltöltött sok tanulási idő ellenére is a tanítványok még (vö. Zsolt 16:10-11; 110:1, 4; Ézs 53:11-12).”

:
„IX.	AZ ISTEN FIA DIADALA
	(20. fej.)
A)	Az üres sír (20,1-10)
 vasárnap volt. még hajnal előtt. A sír valószínűleg egy kis helyiség volt, amelyet egy domb vagy szikla oldalába vájtak. kétségkívül korong alakú volt, kerek és lapos. Beleillett egy vájatba vagy csatornába a sír előtt, és az ajtó elé lehetett gördíteni, hogy azt lezárja. Amikor Mária odaért, már hengerítve. Ez egyébként Krisztus feltámadása történt, ahogyan a Mt 28-ból megtudjuk.
 Mária rögtön és Jánoshoz , és lélekszakadva közölte, hogy valaki elvitte az Úr testét . Nem mondta, hogy ki tette, de az általános alany használata azt jelezte, hogy ez volt minden, amit tudott. Érdemes megjegyeznünk a hűséges és odaadó nőket Urunk keresztre feszítésénél és feltámadásánál. A tanítványok elhagyták az Urat és elmenekültek. A nők ott álltak, tekintet nélkül személyes biztonságukra. Ezek a dolgok nem jelentéktelenek.
 Nehéz elképzelni, mit gondolt és János, ahogy siettek a városból a Golgotához közeli kertbe. János valószínűleg fiatalabb volt, mint Péter, és ért a sírhoz.
 Feltehető, hogy alacsony nyílása volt a sírnak, ami miatt le kellett hajolnia az embernek, hogy bemenjen vagy benézzen. János . Vajon le voltak tekerve a testről, vagy még mindig abban a formában voltak, ahogyan körültekerték velük a testet? Feltételezzük, hogy az utóbbi volt a helyzet. a sírba.
 Most is odaért, és ő tétovázás nélkül a sírba. Van valami lobbanékonyság a természetében, ami rokonszenvessé teszi. is , de az Úr teste nem volt ott.
 kapcsolatos részletek azért szerepelnek itt, hogy bemutassák, hogy az Úr távozása nyugodt és sietség nélküli volt. Ha valaki ellopta volna a testet, nem volna össze gondosan a fejkendőt.
 János belépett a sírba és , hogy a lepedők és a keszkenő milyen rendesen van elhelyezve. Amikor azt mond ja, hogy , az többet jelent fizikai látásnál. Arra vonatkozik, hogy mindent megértett. Előtte voltak Krisztus feltámadásának bizonyítékai. Ezek bizonyították, hogy mi is történt. Így jutott hitre.
 Mostanáig a tanítványok nem igazán értették az ÓSZ‑i , amely azt állította, hogy a Messiásnak . Maga az Úr sokszor mondta ezt nekik, de nem fogták fel. János volt az első, aki megértette.
visszatértek oda, ahol laktak, valószínűleg Jeruzsálembe. Kétségkívül arra a következtetésre jutottak, hogy nincs értelme várakozni a sírnál. Jobb lesz elmenni és elmondani a többi tanítványnak, hogy mit tapasztaltak.”

:
„ÉSZLELÉS ÉS MEGBIZONYOSODÁS
János 20,1-10
Természetesen az eltemetést nem hagyták befejezetlenül, a sírt, amelybe este Jézust temették, nagy kerek kővel lezárták. Hajnalok hajnalán magdalai Mária már a sírnál van, nem hallunk a többi asszonyról, de a tsz.‑ú fogalmazás: ‘nem tudjuk’, valamit sejtet abból, hogy magdalai Mária legalább még két másik asszony nevében is beszél, akik a kereszt alatt is ott álltak, eltekintve most Jézus anyjától, akiről az evangéliumban nem esik szó a továbbiakban. A szintén tsz.‑ú ‘elvitték’, nem tudjuk, ‘hová tették’ azt is kifejezi, hogy valami, önnön erejüket meghaladó tettet sejtenek, amit egymás között, ilyen értelemben meg is tárgyaltak. Mária Magdaléna tehát már némileg összegező tényállást közöl a tanítványokkal. Nincs szó arról, hogy a sírban körülnézett volna, az elhengerített nagy kő megpillantása ad okot rá, hogy a hírt továbbadja: valakik) már előttük ott jártak).
Megjegyzendő ezúttal is, hogy Jézus feltámadásához nem feltétlenül volt szükséges a kő elhengerítése. Lelki testének, szabad mozgásának akármilyen légmentes lezártság sem vethetett volna gátat. Jel a kő, hogy Jézus már nincs bent, a sir üres. — Magdalai Mária riasztására azonnal a sírhoz igyekszik két tanítvány. Együtt fut Péter és ‘a másik tanítvány’, bizonnyal János. Fiatalabb lévén lábai fürgébbek, megelőzi Pétert. A sírhoz érve épp csak hogy bepillant, észleli, hogy ott vannak a lepedők, de visszariad, hogy be is lépjen elsőnek a sírba. A test egyébként, a kor szokásai szerint, oldalfülkében volt kőpadra fektetve. Mire János az otthagyott lepedők üres voltát megállapítja, megérkezik Péter is. Határozottan belép, megállapítja a tényállást, nemcsak a leplekről, de észreveszi a külön helyre letett kendőt is, amit tkp. szemfedő gyanánt illesztettek az arcra. Az, hogy Péter mindezt ‘látta’, más szóval fejeződik ki, mint korábban az, hogy mit látott János. Lehet ez merő színezés a stílusban, mégis kifejezi az első, megrettenő észlelést. Ugyanezen szóval volt jellemezve magdalai Mária első meglepett benyomása is az elvett kőről. Ahogy Péter körülnéz, már megfigyel. Láthatóan nincs benne semmi riadalom, ami befolyásolná abban, hogy pontosan állapítsa meg a tényeket. Mire ‘a másik tanítvány’ is összeszedi magát, körülnéz bent, lát és hisz, ill.: ‘látott és hitt’, s a látásra egy harmadik kifejezés olvasható. A háromféle, látásra vonatkozó kifejezés túlértelmezése nélkül észrevehető mégis a fokozási szándék, ami a végén nyugvópontra jut a bizonyosságban. Ehhez képest váratlan a folytatás, hogy mégsem mondható példaszerűnek még ez az állapot sem, mert akkor még nem értették az Írást, hogy Jézusnak fel kell támadnia a halottak közül (első zsengeként). Az írás, így esz.-ban, az ÓSZ-et jelenti, a Bibliájukat, közelebbről, valószínűleg a Zsolt 16,10 ígéretét (ApCsel 2,26kk; 13,35; 17,3).
Jézus nemcsak legyőzte a halált, de maga mögött is hagyta a tisztes eltemetés helyét és eszközeit. Előjött onnan, ahová mi még majd ezután megyünk. Őbenne már fénylik az alagút vége, s nem baj, ha minden sírnál feltámad bennünk a megnevezhetetlen érzés, mintha az üres volna.”

:
„ 	(a) Az üres sír (20,1-10). Míg a szinoptikusoknál kibővített beszámoló található a sírhoz jövő asszonyokról, akik nyitva találják a sírt, melyből hiányzik Jézus teste, átveszik a húsvéti hírt és az üzenetet Jézus tanítványai számára (Mk 16,1-8a párh.; Lk 24,12.24 utal Péter vagy néhány tanítvány látogatására, hogy ellenőrizzék a hírt), addig Jn röviden számol be Mária felfedezéséről, amelyet egy hosszabb beszámoló követ Péternek és a Szeretett Tanítványnak a sírnál tett látogatásáról. Az ő látogatásukkal párhuzamos szerkezetű hely a második epizód, melyben Mária találkozik a feltámadt Úrral (11-18. v.). Ez az epizód tartalmaz olyan részleteket is, melyek a többi hagyományban az üres sír megtalálásához kapcsolódnak: angyali alakokat, és a tanítványoknak közvetítendő üzenetet. A negyedik evangélium számára sem az üres sír, sem a megjelenések nem hordozzák a Húsvét teljes jelentését. Jézus küldetése csak akkor valósul meg teljesen, amikor visszatér az Atyához, abba a dicsőségbe, amelyben ‘a világ teremtése előtt’ része volt (20,17; 3,13, 6,51; 7,33; 13,2-3; 14,4.28; 16,5.17.28; 17,13). A Lélek akkor jön el, amikor Jézus már megdicsőült (7,39; 16,7).
A 19,25-ben a kereszt lábánál álló csoport egyik tagja. Ő az első megnevezett azoknak az asszonyoknak a sorában, akik a szinoptikusoknál a sírhoz jönnek (pl. Mk 16,1; Mt 28,1; Lk 24,10). A 2. versben a t.sz. arra utal, hogy János forrásművében több asszony jön a sírhoz. Talán azért csökkentette le a számot Mária Magdolnára, hogy illeszkedjen abba a hagyományba, amelyben ő látja meg a feltámadt Urat. A szombat utáni nap hajnalára való utalás hagyományos. Az evangélista azért egészíthette ki a sötétséggel, hogy beépítse a jelenetet az evangélium fény-szimbolizmusába. Mivel Jánosnál a temetési jelenetnél már megkenték olajjal Jézus testét, ez nem lehetett Mária Magdolna látogatásának az indoka (vö. Mk 16,1; Lk 24,1). Egyes exegéták úgy gondolják, hogy az üres sír megtalálásának ez a legősibb hagyománya, mivel a kő el van mozdítva, de nem szerepelnek az angyali jelenés elemei sem ebben, sem Péter látogatásának történetében. A tanítványok egyáltalán nem értik ezeknek az eseményeknek a jelentőségét mindaddig, amíg a feltámadt Úr meg nem jelenik nekik. Mária háromszor fejezi ki aggodalmát amiatt, hogy Jézus testét elvitték (2.13.15. v.). A temetésről szóló Jánosi beszámoló első jelenetében a holttest ‘a zsidók’ őrizetéből szabadul ki (19,31). Míg János forrása Mária aggodalmát annak bizonyítékaként tekinthette, hogy nem a tanítványok rabolták ki a sírt (vö. Mt 28,13-15), az evangélista szándéka az lehet, hogy az olvasó azt gondolja, hogy ‘a zsidók’ vihették el Jézus holttestét. A ‘zsidóktól való félelem’ említésre kerül mind a temetés történetében (19,38), mind a rejtekben összegyűlt tanítványokkal kapcsolatban (20,19.26). A beszámoló ezután egyaránt tekinthető a zsidókkal folytatott vitákban szereplő (7,11.22; 8,14.28.42) korábbi utalások visszhangjaként arra vonatkozóan, hogy nem tudják, ‘hova’ megy Jézus, valamint a tanítványok tudatlanságának visszhangjaként, akik a búcsúbeszédben (13,33; 14,1-5; 16,5) szintén nem tudják, ‘hova’ megy Jézus. Az evangélium már két választ adott arra a kérdésre, hogy hova megy Jézus. Visszatér az Atyához (13,1-3; 14,12.28; 17,21-26), és ott ‘marad’ tanítványaival (14,3.18.20.23.28). Egyes exegéták felvetettek egy utolsó mózesi témát is ezekben a versekben, mivel senki sem tudja, hol van eltemetve Mózes (MTörv 34,10). Ezek a versek minden ellenvetést megválaszolhattak Jézus mózesi prófétaságát illetően. Jézus ‘örökké megmarad’ (pl. Jn 12,34; ld. P Minear: 30 [1976] 125-139).
Bár úgy tűnik, hogy az evangélista a felelős a Szeretett Tanítvány alakjának beillesztéséért ebbe a történetbe, lehetséges, hogy a hagyomány egyik változatában a tanítványok egy meghatározatlan csoportja látogatja meg a sírt. Ahogyan az utolsó vacsorán a Szeretett Tanítvány volt legközelebb Jézushoz (13,25), úgy példaadó szeretete Jézus iránt arra vezeti, hogy elsőként érkezzen meg a sírhoz (4. v.). Az evangélista azzal, hogy késlelteti a belépését a sírba, a Szeretett Tanítvány hitének állítását teszi a látogatás csúcspontjává. A halotti ruha elhelyezése mutatja, hogy a holttestet nem ellopták. A jelenet eredetileg valószínűleg a tanítványok meghökkentségével fejeződött be. Ahogyan az 1Kor 15,4 ősi hitvallására jellemző, Jézus feltámadásáról úgy beszélnek, mint az Írások beteljesedéséről, de nincs utalás arra, hogy melyik ósz‑i szakaszt vonatkoztatták erre a várakozásra. Amíg Jézus megdicsőülése teljesen meg nem valósul, addig a tanítványok nem képesek ‘visszaemlékezni’ és megérteni a megtörtént események jelentőségét (pl. 14,25-26; 16,12-15). A Szeretett Tanítványt annak a hitnek a példájaként mutat] a be, amelyik azonnal felfogja a feltámadási események jelentőségét (21,7 is). A Tamás által kifejezett kételkedés (20,24-29) éles ellentéteként szolgál.”

:
„2. §. Feltámadástörténetek
♦
Bevezetés a feltámadástörténetekhez
Irodalom
♦ Benyik Gy.: . Biblikus konferencia, 1992. Szeged, 1993.
♦ K.-M. Fischer: . Berlin, 1978.
♦ J. Klappert (ed.): Wuppertal, 1967.
♦ P Pokorny: Berlin, 1985.
♦ G. Theissen: Jesus als Auferstandener: Ostern und seine Deutungen. In G. Theissen — A. Merz: . Göttingen, 1996, 415-446.
Feltámadás és keresztény hit
Mottó: A feltámadás igazi bizonyítéka maga a feltámadott Jézus
 A feltámadás nem bizonyítható (nem verifikálható) históriai eszközökkel. Ha mégis bizonyítható lenne ilyen módon, akkor pedig nem volna a hit tárgya. Nem alkalmazható rá E. Troeltschnek az igazi történeti kutatással kapcsolatban felállított három alapelve: kritika, analógia, korreláció. A kételkedés magatartása és a módszeresen nem ellenőrizhető állításoktól való tartózkodás éppoly kevéssé vezetne itt eredményre, mint az analógiák keresése a történelem vagy a természet világából. Meggondolandó, hogy egyik evangélium sem kísérelte meg, hogy elbeszélje a feltámadás végbemenetelét. Ennek egyik oka az volt, hogy a legrégebbi húsvéti tudósításokban nem volt semmi kiszínezni való elem. Másik oka, hogy szándékosan hallgattak a ‘Hogyan történt?’ kérdéséről, amit Isten titkának tartottak. Ezért érthető, hogy a kanonikus evangéliumok elfogadott szövegeiben legfeljebb Mt 28 súrolja (de nem lépi túl) a feltámadás leírását, például földrengés, az őrök ijedelme. Az evangéliumok szemlélete szerint azonban a feltámadás igazi, s talán egyetlen bizonyítéka maga a Feltámadott, amikor megjelenik. Amikor a szemtanú identifikálja a Megjelentet az általa előzőleg ismert Jézussal, akkor születik meg a húsvéti feltámadáshit. Az evangéliumi feltámadástörténetek is csak azokkal kapcsolatban beszélnek húsvéti hitről, akik találkoztak a Feltámadottal, s csak azok találkoztak vele, akik előzőleg a környezetéhez tartoztak. Ugyanakkor a feltámadás hite, közelebbről a Jézus feltámadásába vetett hit nélkül nincs kereszténység. Erre már Pál apostol is figyelmeztet az 1Kor 15,14-ben: ‘Ha pedig Krisztus nem támadt fel, nincs értelme a mi tanításunknak, s nincs értelme a ti hiteteknek sem.’ (rk1973) Napjainkban ugyanez a véleménye a történeti Jézusról írt — a kritikai tudományosság minden eszközét felhasználó — monográfiájában G. Theissennek: ‘A húsvéti hitnek központi jelentősége van Jézus megértése s az emberi önértelmezés szempontjából… Húsvét Isten, egyszersmind a tanítványok Jézusra mondott »igen«-je.’ Elmondott gondolatainkkal egybevág egy mai magyar római katolikus konferencián elhangzott megállapítás a feltámadás kritikai vizsgálata határairól: ‘Csakis a feltámadott megnyilvánulásai (vagyis a megjelenések és az üres sír) alkotják részét a mi tapasztalati, tér-idő világunknak, s így csak ezek közelíthetők meg történelmi módszerrel. Maga a feltámadás a megnyilvánulásokat megelőzően viszont kisiklik a történész kezéből.’
Húsvét kérdése a teológiatörténetben a felvilágosodás kora óta
 A felvilágosodás előtt az egyházban senki sem vonta kétségbe Jézus testi feltámadását a halálból. A háromféle magyarázatot adott az üres sírra. H. S. Reimarus szerint (1778) a tanítványok lopták el Jézus holttestét a sírból, hogy nevében világi uralmi igényekkel léphessenek fel. H. E. G. Paulus (1761-1851) tetszhalálelmélete ugyanabból a korból arról szólt, hogy a csak látszólag meghalt Jézus később föléledt és néhány embernek megjelent. Végül egy névtelen írás (1799-ben) azt fejtegette, hogy Arimátiai József a tanítványok tudta nélkül Jézus testét annak eredeti sírjából egy ismeretlen másikba helyezte át, ezért volt eredeti sírja üres. Ezt az elméletet századunk elején még H. J. Holtzmann (az erről szóló cikke 1906-ban jelent meg) és J. Klausner is komolyan mérlegelték.
 képviselője, D. F. Strauss (1808-1874) szerint a húsvéti eseményeket ‘szubjektív víziók’-ként kell értelmezni. A víziók szubjektíve reálisak voltak, magyarázatukra az szolgál, hogy a tanítványokban eleve mitikus képzetek éltek, s ezek befolyásolták látomásaikat, amelyek messiáshitük és a keresztre feszítés realitása konfliktusából eredtek. Strauss mindezt összeköti a húsvéti hit objektív értelmezésével: abban az istenember mítosza nyilvánult meg, Isten és az emberi faj egységének ideája alapján.
 idején (kb. 1920-1960) a bultmanni formatörténeti módszer és kérügmateológia azonos eredményre jutott a húsvéti történetekkel kapcsolatban. Az előbbi azt hangsúlyozta, hogy minél nehezebben lehet a messiási méltóságjelzőket a történeti Jézusig visszavezetni, annál nyilvánvalóbb, hogy azok a húsvéti hit felől érthetők. Ez utóbbi nyomta rá tehát — utólag — a bélyegét az evangéliumi hagyományra. A kérügmateológia szerint a húsvéti hit onnan érthető, hogy Jézus és tanítványai a végidők gondolatkörében, egy új világ várása feszültségében éltek. A tanítványok a húsvéti eseményekben eszkatológiai eseményt láttak. Félreértenénk őket, ha húsvétot az általunk ismert világ kereteiben kívánnánk megérteni. A húsvét végidei, eszkatologikus esemény volt, amely az igehirdetésben és a hívőkben folytatódott. Idevág R. Bultmann híres-hírhedt mondata: Jézus ‘a kérügmában támadt fel’.
 áll a kutatások homlokterében. A válaszok egymástól eltérnek, s — az eddig elmondott teológiatörténeti áttekintést figyelembe véve — nem is mindig újak. W. Marxsen 1964-ben kiadott feltámadásmonográfiája a feltámadást a keresztre feszítés látványa isteni interpretációjának tekinti. K. Berger heidelbergi újszövetséges abból indul ki, hogy a (szubjektív vagy objektív) jelenségek akkor keltenek hitet, ha azokat bizonyos váradalmak keretében élik át. Ilyen váradalom volt szerinte az egyes egyének feltámadásának reménye, aminek megléte — a halottak általános feltámadásának várásától függetlenül — az akkori zsidóságban vallástörténetileg bizonyítható. U. Wilckens (1963) szerint viszont a húsvéti hit éppen az általános feltámadáshit egy egyénre (Jézusra) alkalmazott ‘elővételeként’ értelmezendő. Megemlítjük még a dogmatikus W. Pannenberget, aki 1991-ben megjelent dogmatikájában a húsvéti esemény objektivitását hangsúlyozza, a húsvéti hitet pedig a tapasztalati világban meglévő analógiákkal (pl. a haldoklók előtt megjelenő fényjelenségek) igyekszik megvilágítani. Ha a racionalizmus és liberalizmus húsvétmagyarázatait figyelembe vesszük, akkor már nem lesz megdöbbentően új G. Lüdemann (1994) negatív szenzációt keltő könyve, amelyik a szubjektívvízió-elméletet (lásd a 19. századi liberális Strausst) ismétli meg azzal, hogy Péter húsvéti vízióját a szomorúság és a bűntudat, Pálét pedig a Jézus iránt érzett, de elnyomott faszcináció motiválta.
A feltámadásról szóló újszövetségi szövegek egzegetikai vizsgálata
Az eddigiek semmiképpen nem azt jelentik, hogy akár a hit, akár a tudomány szempontjából hiábavaló fáradozás lenne a feltámadástörténetek történetkritikai vizsgálata, különösen, ha attól sem bizonyítékot, sem pontos rekonstrukciót nem várunk, de várjuk a szövegek történeti összefüggésbe állítását keletkezési idejük szerint, a bennük lévő adatok egyeztetését, régebbi és újabb rétegeik megkülönböztetését, teológiai mondanivalójuk feltárását s annak megértését, hogy azok milyen igénnyel lépnek fel velünk szemben. A sokféle ilyen jellegű történetkritikai elemzés közül hármat említünk.
 Pokorny arra mutat rá, hogy Jézus elfogatása és elítélése után a tanítványok szétszóródtak, csalódtak, elkeseredtek, bűnbánatot éreztek. Ezért semmiféle szerepük nem lehetett a történtekben. Kételkedtek a feltámadás hírére (az asszonyok adták tudtul nekik), sőt még Jézus megjelenései után is kételkedtek (azt vélték, hogy testetlen szellemet látnak, , pl. Lk 24,37). Jézus felismerése viszont nem félelmet keltett bennük, hanem örömujjongást. Pokorny annak az anyának az örömét hozza fel példaként, akinek a fia váratlanul hazatért a háborúból, s egyszer csak beállít hozzá. Ilyenkor az anya ‘összevissza beszél’ örömében, például ‘ez nem lehet igaz!’, mert ezt ‘az impulzust nem lehet mindjárt verbalizálni’. Pokorny a tanítványok első reakcióit is ebben az összefüggésben értelmezi. A sorrend: 1. a húsvéti történetek, igehirdetések, hitvallások mögött 2. a tanítványok fellángolt hitét találjuk, 3. ezt a húsvéti megjelenések váltották ki, ezek mögött pedig 4. a feltámadás eseménye állt. A történész azonban csak az 1. és 2. pontig tud elhatolni: megállapítja, hogy a húsvéti írásbeli hagyomány mögött a húsvéti hit áll. Azt azonban, hogy ezt a hitet Jézus húsvéti megjelenései váltották volna ki, a történész nem tudja verifikálni. Itt dönteni kell! Vagy a galileai halászokat kell hisztériás vizionáriusoknak vagy praktikus csalóknak bélyegeznie, vagy azt kell mondania: ezek láttak valamit, ami már szétfeszíti az immanens világ általunk ismert kereteit, így a történettudomány lehetőségeit, de kompetenciáját is. E. Schweizer a következő módon érvel: ‘nagy valószínűséggel A tanítványok életében egyértelmű változás állott be, amely egy olyan mozgalmat indított el, amely évszázadokon át továbbterjedt, először az egész Római Birodalomban, onnét Európa-szerte és az egész világon. Az egyház ennek a mozgalomnak a forrását kezdettől fogva egyértelműen Jézus keresztjében és feltámadásában látta. Minden, az 1Kor 15,5-8-ban megnevezett személy meg volt arról győződve, hogy látta a feltámadott Jézust. (Kevésbé meggyőzően) Jézus sírjánál az asszonyok kijelentésben részesültek. Le lehet‑e vezetni mindezt néhány hallucinációból? Nincs‑e egy sokkal egyszerűbb és ezért valószínűbb magyarázat? Hogy ugyanis , és hogy a feltámadott volt az okozója ezeknek az eseményeknek, és még mindig az (amit ma persze értelmezni kell)?
 A történetkritika a feltámadástörténetek közül a legrégibbnek Mk 16,1-8-at tartja, ahol még csak arról van szó, hogy az asszonyok megtudják az üres sírnál, hogy Jézus feltámadt. Ezután keletkeztek az úgynevezett ‘visszadatált’ húsvéti történetek, amelyeket nehéz Jézus földi életébe illeszteni, de ‘titokzatos fátylat sejtünk bennük, ami a legősibb húsvéti események fölé borul’ (K.-M. Fischer). Ilyeneknek tartják a következő perikopákat: Péter halászata (Lk 5,1-11; vö. Jn 21,1-14); Jézus a tengeren jár (Mk 6,45-52, vö. Jn 6,16-21); Jézus a megdicsőülés hegyén (Márk 9,2-8 par). Csak ezek után keletkezhettek, a történetkritikai vizsgálatok szerint, a tulajdonképpeni húsvéti textusok, amelyek már a Feltámadott megjelenéseiről is hírt adnak. Természetesen ez a csak a történetek írásba foglalására és nem a húsvéti események kronológiájára vonatkozik. A húsvéti történeteken belül aztán nehéz keletkezésük sorrendjét eldönteni. Az valószínű, hogy a tanítványok előtti megjelenés régebbi tradíción alapszik, mint például az emmausi tanítványokról szóló, novellává bővített elbeszélés (Lk 24,13-35).
 2. A másik megközelítés lényege, hogy nem az evangéliumi feltámadástörténetekkel, hanem a sokkal régebbi foglalkozik. K.-M. Fischer abból indul el, hogy minél régibb egy forrás, történetileg — teológiailag persze nem így van — annál értékesebb. A Pál által idézett vagy felhasznált húsvéti hitvallásformulák pedig jóval az evangéliumok keletkezése előtt már megvoltak, istentiszteleti használatuk bizonyított. Ilyenek például 1Kor 15,3-7; Róm 1,3 sk.; Fil 2,6-12. Idetartoznak bizonyos részletek az Apostolok cselekedeteiben közölt igehirdetésekből s más levelek (pl. Zsid) hitvallásformulái. Ezek a húsvéti események után már körülbelül tizenöt évvel megvoltak. Ezek után keletkeztek mintegy tíz évvel a Pál által alkotott tanúságtételek, például 1Kor 15,8, amelyben önmaga húsvét utáni élményéről számol be. A hitvallásformulák, istentiszteleti doxológiák s maga a legősibb keresztény igehirdetés (kérügma) elképzelhetetlenek valamilyen (nagypéntekre és) húsvétra történő utalás nélkül.
 Figyelemre méltó a húsvétról szóló kérügma . Ugyanis legtöbbször tartalmaz arra való utalást, hogy miért történt a feltámadás. Ez az ‘azért, hogy…’ formula. A válasz a ‘Miért?’-re, azaz a cél három nagyobb formulacsoportra tagolható. Első ezek közül az intronizáció, a feltámadt Jézus uralkodóvá emelése. Feltámadása azt jelenti, hogy Isten ‘Úr’-rá () tette őt. Például ‘a halottak közül való feltámadásával Isten hatalmas Fiának bizonyult’ (Róm 1,4b). Második válasz az, hogy Jézus feltámadása a végidők (eszkatológiai szempont) eseményeinek bevezetése. Ennek kell megelőznie a Lélek kitöltését, az Ember Fia eljövetelét, a halottak egyetemes feltámadását. Például ‘Ámde Krisztus feltámadt a halottak közül, mint az elhunytak zsengéje’, azaz az ő feltámadását majd követi a többieké, a végidőben (1Kor 15,20). A harmadik válasz az úgynevezett ‘küldetésmotívum’ (W. Marxsen). A feltámadásnak nem voltak semleges, csak elkötelezett tanúi. Az apostolátus fontos ismertetőjegye volt, hogy az illető ‘látta a (feltámadott) Urat’ (1Kor 9,1; Gal 1,12). Pál egyszerre értette meg, hogy 1. Jézus él Istennél; 2. hogy megbocsát neki, aki pedig azelőtt annyi ellenséges dolgot tett vele szemben; 3. s hogy éppen őt küldi a pogányok apostolaként a misszióba (ApCsel 9,3-6; 22,21; 26,16; Gal 1,11-16).
 3. Végül magyarázatot kell keresni az evangéliumoknak arra az egybehangzó állítására, hogy nagypéntek után harmadnapra . E. Stauffer ezzel kapcsolatos érvelése a következő: 1. Mindegyik evangélium megemlékezik arról, hogy húsvét reggelén a sír üres volt. 2. Ezt az ellenfelek sem tagadták, például a zsidó Toledot Jésuban is szerepel. 3. Ezért a sír ürességének ténye elfogadható. 4. De mi a magyarázata ennek a ténynek? Az ellenfelek szerint az, hogy a tanítványok éjjel ellopták Jézus testét (vö. Mt 28,15). De milyen célból tették volna? Jutalmuk csak annyi volt, hogy üldözték őket mindenütt, amerre a húsvéti evangéliumot hirdették, s a végén mártírhalált haltak. Nincs tehát indok arra, hogy miért lopták volna el Jézus testét. 5. Akkor talán ellenfelei lopták volna el a testet? Ez végképpen nem állt érdekükben, hiszen Jézus holtteste lett volna legjobb bizonyítékuk arról, hogy Jézus nem támadt fel.
Stauffer a fenti pontokat úgy summázza, hogy az üres sírt tényként kell elfogadnunk, nincs olyan egyén vagy csoport, akinek vagy akiknek érdeke (érdekük) fűződött volna a holttest ellopásához. Ez az, amire a historikus eljuthat, a többi értelmezés, azaz döntés dolga.
 Sokkal újabb és kritikát bíróbb G. Theissen érvelése az üres sírról. Ő minden érv mellett az ellenérvet is megemlíti. Lássunk ebből ízelítőként néhány részletet! 1. érv: a jeruzsálemi húsvéti igehirdetés elképzelhetetlen lett volna a nyitott sír nélkül. Aki ezt az igehirdetést hallotta, annak módjában kellett álljon, hogy megállapítsa: üres‑e a sír vagy sem. Ellenérv: lehet a feltámadásban hinni fel nem nyitott sír mellett is, példa erre Heródes Antipasz, aki Jézust redivivus (feltámadt, újjáéledt) Keresztelő Jánosnak tartotta (Mk 6,14) anélkül, hogy felnyittatta volna annak sírját. 2. érv: Pál apostol az 1Kor 15,4 szerint tudott Jézus eltemetéséről. Ha mégis Jézus feltámadását, mégpedig testi (!) feltámadását hirdette, akkor ezt csak a sír felnyílását feltételezve tehette, ha erről explicite nem is írt. Ellenérv: a korabeli zsidóságban ismert volt egy olyan gondolat, hogy a meghaltak teste a sírban nyugszik, de lelkük már a mennyei hajlékokban van (etióp Énók). S hátha előbb volt a feltámadáshit, és aztán — éppen emiatt — született meg a nyitott sírról szóló elbeszélés? 3. érv: Az a vád, hogy Jézus testét ellopták, feltételezi a nyitott sír meglétét. Nem ennek tényén, hanem a tény magyarázatán volt a vita a keresztények és ellenfeleik közt. Ellenérv: A nyitott sírral még nincs bizonyítva, hogy az éppen Jézus sírja lett volna. 4. érv: Zsidó szokás volt abban a korban az elhunyt szentek és mártírok sírjának kultusza (Mt 23,29). Ha Jézusnak ép sírja lett volna Jeruzsálem közelében, akkor tudnánk annak kultuszáról is, de annak nincs semmi nyoma, az ellenfelek irataiban sem. Ellenérv: Szokás volt csak Jeruzsálemben és csak az újszövetségi időkben a test elhalása után a csontok újratemetése úgynevezett osszáriumokba, de nem az eredeti sírba. Ezért nem alakulhatott volna ki semmilyen kultusz Jézus sírjánál. 5. érv: A jeruzsálemi Szentsír-templom archeológiai adatai feltűnő módon megegyeznek az újszövetségi írásbeli adatokkal. A bizánci időkben találták azt a sírt, egy olyan Venus-templom alatt, amit az elpusztított Jeruzsálem helyén emelt Aelia Capitolina Kr. u. 136-ban történt alapítása idején építettek. Az antik időkben a sírok a városokon kívül voltak. Ha nem lett volna helyi tradíciója, senki sem kereste volna Jézus sírját a városon belül. Ezenfelül Jézus sírja eredetileg valóban a város falain kívülre esett. De Heródes Agrippa Kr. u. 41-44 közt felépítette az úgynevezett ‘harmadik városfalat’, amely megnövelte a város területét, s így a Golgota meg a sír a városon belüli területté vált. Ezért valószínű, hogy már ez időben, azaz az 1. században Jézus sírjaként lokalizálták azt a helyet. Pozitív adat az is, hogy a Szentsír-templom alatt Jézus sírjaként számon tartott helyen nincsenek ‘loculi’, azaz az eredeti kamrából később vájt melléksírhelyek, tehát a hely valóban ‘új sír’ (Jn 19,41). Ellenérv: Aki nagyon szkeptikus akar lenni, feltételezheti, hogy egy olyan helyhez kapcsolódott Jézus sírjának tisztelete, amelynek elhelyezése és formája egyezett az evangéliumi adatokkal. De (ez az ellenérvre adott ellenérv) akkor is elismertük, hogy az evangélium erről szóló története több mint feltűnő módon egyezik az egyik sír adataival, amelyik annak megfelelő helyen van, és annak megfelelő alakban található. Az érvek és ellenérvek felsorolása után Theissen is arra az eredményre jut, hogy 
A jánosi feltámadástörténetek sajátosságai
 A jánosi feltámadástörténetek egyik feltűnő sajátossága a . Ez két szempontból fontos. Egyrészt erről a fejezetről maga az evangélium szövege mondja, hogy nem az egész evangélium írója a szerzője (21,24), hanem egy tanítványi kör illesztette a kész műhöz, a maga részéről mintegy hitelesítve azt. Másrészt feltűnő, hogy e fejezet témája nem annyira krisztológiai, mint inkább ekkléziológiai, nevezetesen Péter és a szeretett tanítvány személyéről, Jézushoz és egymáshoz fűződő kapcsolatukról, az egyházban betöltött szerepükről szól, igaz, a húsvét fényében. A másik sajátosság — amit természetesnek kell vennünk —, hogy a ezeket a történeteket. Ez az alapszemlélet elválaszthatatlan egységben látja Jézus halálát, feltámadását és megdicsőülését (mennybemenetelét), amit a lehető legegyszerűbben ‘az Atyához való felmenetelnek’ nevez, vagy a  (14,12.28; 16,28), vagy pedig a  igét használva ennek kifejezésére (16,10.17). Ez a szemlélet tükröződik a jánosi feltámadástörténetekben, amelyek egyben megdicsőülés-mennybemenetel (20,17), sőt pünkösdi történetek is (20,22), ezért ‘per definitionem nincs idő‑ és térbeli dimenziójuk, de olyan történetekben nyernek kifejezést, amelyeket viszont szükségszerűen a helyszínek és idők sorrendjében lehet csak elmondani’ — állapítja meg Brown (II, 1014). Feltehető az a kérdés, hogy ha — mint azt láttuk — János evangéliumában a történeti (húsvét előtti) Jézust az evangélista már a feltámadott Krisztus szempontjából ábrázolja, akkor minek a szempontjából ábrázolja a feltámadott Krisztust? Erre azt felelhetjük, hogy a megdicsőült, mennybe ment Krisztus szempontjából. Ennek a Krisztusnak isteni személyében egybeesnek vagy lényegtelenné válnak a múlt, jelen és jövő általunk ismert és használt kategóriái. A jánosi feltámadástörténetek harmadik sajátossága — a 13. fejezetben már tárgyalt — recognitio vagy anagnórisis, azaz . Az antik drámából ismert írói eszköz, hogy a szereplők nem ismerik fel egymást, míg a nézők (olvasók) már tudják azonosítani őket. Ez drámai feszültséget okoz, figyelmet fokozó hatása van. A feszültség akkor oldódik fel, ha bekövetkezik a felismerés, és az egyik szereplő felfedezi a másik kilétét. János evangéliumának feltámadásjeleneteiben gyakoriak a , amikor a feltámadott Jézust a szereplők egy idő után felismerik. Például a szeretett tanítvány (20,8 — még Jézus távollétében), magdalai Mária (20,16), Tamás (20,28) és a jövendő olvasó vagy igehallgató (20,29b). A 21. fejezetben a csodálatos halászat teljes egészében recognitio, felismeréstörténet, ez különösen a 7. és 12. versekben válik nyilvánvalóvá. Negyedik sajátosságként azt állapíthatjuk meg a jánosi feltámadástörténetekben, hogy is abból a lelkiállapotból (pszichózisból), amelyben az adott szereplők vannak. A magdalai Máriát a szomorúságból (20,13), a tanítványokat a félelemből (20,19), Tamást pedig a kételkedésből (20,27) szabadítja meg a Feltámadott megjelenése. Ez a jelenség teológiailag a feltámadás szótériológiai alkalmazásának tekinthető.
Jézus feltámadása, 20,1-31
Irodalom
♦ M. C. de Boer: . SNTS-konferencia. Strasbourg, 1996.
♦ R. A. Culpepper: . SNTS-konferencia. Strasbourg, 1996.
♦ Uő: *, 143-144.
♦ I. R. Kitzberger: Mary of Bethany and Mary of Magdala. Two Female Characters in the Johannine Passion Narrative: A Feminist, Narrative-Critical Reader Response.  (1995), 564-586.
♦ Ph. Sellew: . Apocryphal Acts Conference. Groningen, 1998.
♦ E. Schweizer: Ford. Tóth K. Budapest, 1999.
♦ G. Theissen — A. Merz: Göttingen, 1996.
♦ K. Thraede: Regensburg.
♦ S. van Tilborg: SNTS-kon-ferencia. Kopenhagen, 1998.
♦ További irodalom:* a III. rész elején és a fenti szövegek magyarázatánál.
Fordítás
♦
 A hét első napján a magdalai Mária kiment a sírhoz hajnalban, amikor még sötét volt, és látta, hogy a kő el van véve a sírról. Elfutott tehát, s elment Simon Péterhez meg a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett, és azt mondta nekik: — ‘Elvitték az Urat a sírból, és nem tudjuk, hová tették őt.’ Útnak eredt tehát Péter meg a másik tanítvány, és mentek a sírhoz. Együtt futottak pedig mindketten, de a másik tanítvány Péternél gyorsabban futott előre, és elsőként ért a sírhoz. Amikor előrehajolt, megpillantotta ugyan az ott fekvő lepedőket, mégsem lépett be. Aztán őt követve megérkezett Simon Péter is, és bement a sírba, és látta a lepedőket, amelyek ott hevertek, sőt a kendőt, amelyik a fején volt, és nem együtt volt az ott fekvő lepedőkkel, hanem külön, összegöngyölten egy helyen. Akkor aztán bement a másik tanítvány is, aki elsőként érkezett a sírhoz, és látott és hitt. Nem ismerték még ugyanis az Írást, hogy fel kell neki támadnia a halálból (a halottak közül). A tanítványok tehát ismét hazamentek.
…

Két nagyobb kódex ( W), a f1 s néhány fordítás az  (‘a sírról’) elé odateszik:  (‘ajtajától’, a sír ‘szájától’). — …
Szövegmagyarázat
egyszerűségében is átgondolt és jól áttekinthető. Schnackenburg (III, 354-355) a kronológiai szempontot veszi figyelembe a felosztásnál. Eszerint a 20,1-18 eseményei reggel, a 20,19-23-éi este, a 24-29. versekben leírtak a következő vasárnap történnek, míg 20,30-31 — egyúttal az evangélium zárása — a jövőbe tekint. R. Brown (II, 965.995) viszont tartalmi szempontokat figyelt meg az elbeszélések tagolásánál. Eszerint a 20. fejezet két nagyobb jelenetre oszlik, de mindkettő két szakaszra bontható. Az első jelenet 20,1-18 (a két tanítvány és Magdolna története), ebből az 1-10. versek a sírnál tett látogatásról, a 11-18. versek pedig arról szólnak, hogy Jézus megjelenik magdalai Máriának. A második jelenetben, azaz a 20,19-29. versekben az első szakasz (20,19-23) a tanítványok, míg a második (20,24-29) a Tamás előtti megjelenésről szól.
Az üres sír , 20,1-10
1-2. versek. Mária Magdolna felfedezi, hogy üres a sír, szól a két tanítványnak
 A tudósításnak több adata megegyezik a szinoptikusokéval: ‘a hét első napja’ mint időmegjelölés, a hajnali időpont, a magdalai Mária személye, a sírhoz látogatás, a zárókő és annak elvétele. A szöveg először az adja meg:  (‘a hét első napján… korán, amikor még sötét volt.’) Az evangéliumok húsvéti történetei nem a ‘három nap múlva’ vagy ‘a harmadik napon’ formulát (pl. 1Kor 15,4) használták a temetéstől a feltámadásig terjedő idő kifejezésére, hanem a LXX szövegéből átszármazott kifejezést, mely a szombat utáni napokat tőszámnevekkel jelöli. A példában álló  magát a hetet jelenti. A ‘három nap’ azért korrekt, mert a napok kezdetét az Esthajnalcsillag délutáni feltűnésétől számolták, ezért függetlenül attól, hogy hányszor huszonnégy óra telt el, Jézus ‘három napig’ volt a sírban: péntek délutáni temetésétől kezdve este hat óráig (első nap), péntek este hat órától szombat este hatig (második nap), szombat este hattól vasárnap a hajnali szürkületig (harmadik nap). A kora hajnalt jelentő  kifejezés a szinoptikus húsvéti történetekben is előfordul, de csak János evangéliuma emlékezik meg a sötétségről (). A ‘sötétség’ Jánosi stiláris sajátosság, jelképes értelme van már a Prológustól kezdve (1,5). Amikor az áruló elhagyja az utolsó vacsora színhelyét, a sötét éjszakába lép ki (13,30). Most, húsvét hajnalán még sötét van, míg a magdalai Mária nem látja meg a nyitott sírt.
 E két vers (s aztán a 11-18. versek) főszereplője magdalai Mária, más elnevezéssel: , Mária Magdolna. Az olvasó már a keresztről szóló jelenetben találkozhatott a nevével (19,25), egyike volt a (valószínűleg négy) asszonynak, akiket a szerző a Jézus keresztje mellett állók között említett. Ezenkívül az egyetlen, akit mind a négy evangélium felsorol a kereszt mellett (alatt) álló asszonyok — különben eltérő — névsorában. A  (Magdolna) melléknév annyit jelent, hogy ‘Magdala városából való’. Ez a kisváros a Genezáreti-tó nyugati partján terült el. A szinoptikusok úgy emlékeznek Magdolnára, mint akiből Jézus ‘hét démont űzött ki’ (Lk 8,2; Mk 16,9), a ‘hét démon’ a visszaeső bűnösöknek az elsőnél súlyosabb állapotával kapcsolatos. Erről János evangéliuma azonban nem szól. Mit mond el János evangéliuma ebben a rövid jelenetben magdalai Máriával kapcsolatban? Bejelenti, hogy az asszony a sírhoz ment, anélkül hogy az olvasó értesült volna arról, hogy magdalai Mária ismerte a sír helyét. Így az olvasó a szinoptikus adatokra utalt, melyekben név szerint (Mk 15,47; Mt 27,61) vagy közvetve (Lk 23,55) szerepel magdalai Mária a temetésnél. Viszont nem említi e két vers azt, hogy miért ment Mária Magdolna a sírhoz. I. R. Kitzberger azonban a ‘configuratio’ stíluseszköze segítségével igyekszik e kérdésre válaszolni. Összehasonlítva magdalai Mária alakját a Lázár-történet (11. fejezet) betániai Máriájával, s felmutatva azonos vonásokat (pl. mindkét sír egy barlang, fedőkővel, amit el kell hengeríteni, 11,38.41), arra a megállapításra jut, hogy a magdalai Mária is sírni ment a sírhoz, akár a betániai (11,31). Ekkor látja meg Mária, hogy a zárókő el van véve, ‘felemelték’ () a sírról. Az itt használt ige csak János evangéliumában fordul elő a sírkővel kapcsolatban, a szinoptikusoknál ‘elhengerítették’ azt. Mária Magdolna nem néz be a sírba, számára elég annak megállapítása, hogy elvitték a követ a sír szájáról, ahhoz, hogy elfusson és hírül adja Péternek meg a szeretett tanítványnak: ‘Elvitték az Urat a sírból, és nem tudjuk, hová tették őt. () Az ‘elvitték’ ige ugyanaz a görögben, mint a kő elvétele volt, pontos értelme: ‘felemelni és elvinni’. Jézust ‘Úrnak’ () itt nevezik először az elbeszélések során, eddig csak a keretmegjegyzésekben szerepelt (pl. 6,23; 11,2). A kifejezés már elővételezi a tanítványok később születő húsvéti hitét a feltámadott Úrban (20,13.15.18.20). Érdekes, hogy alanyként nem magdalai Mária szerepel egyedül, hanem többes számban számol be a tanítványoknak az (egyelőre negatív) élményéről: ‘nem tudjuk’ (). Ez valószínűsíti, hogy János evangéliuma is tud arról, hogy több asszony kereste fel a sírt, de az ő figyelme mindig egyes személyekre irányul. ‘A textus jelen alakja azt jelzi, hogy (a több asszony közül) Mária Magdolna volt a legfontosabb, s így csak az ő történetét beszéli el a szerző.’
A hírt az asszony Simon Péternek (János evangéliumában rendszerint a kettős név szerepel) és ‘a másik tanítványnak, akit Jézus szeretett’, mondta el. Nem tudjuk, hogy egy helyen találta őket, vagy külön-külön szólt‑e nekik, a szöveg mindkét esetre lehetőséget ad. E két tanítvány tehát Jeruzsálemben maradt Jézus halála után, sőt a többiek is (20,19-23), a galileai tradíció majd a 21. fejezetben jelentkezik. A továbbiakban sűrűn találkozunk majd e két tanítvány párhuzamos ellentétekben történő szerepeltetésével.
3-10. versek. Két tanítvány a sírnál
 Mária Magdolna híradása mozgósította a két tanítványt . Érdemes a most következő mozgást jelentő igék nyelvtani alakját pontosan megvizsgálni, akkor egészen plasztikussá válik a jelenet. Péter ‘kiment’ () — a házból, ahol volt, vagy kiment a sírhoz —, ezt a múltban hirtelen beálló cselekvést kifejező aoristosi igeidőre tekintettel, fordíthatjuk így: ‘útnak eredt’. Miután a szöveg megemlíti, hogy ‘és a másik tanítvány’ is ugyanezt tette, a következő ige: ‘mentek’ () már a tartós folyamatot kifejező praeteritum imperfectumban áll, és többes számban, holott Péter előbb jelzett kimenetele még egyes szám volt. De most mindkét tanítvány menéséről van szó. Azonban a 4. vers első szava járásból futásra vált át: ‘futottak’ (), a mozgás gyorsabbá vált, de még mindig a tartós folyamatot jelölő praeteritum imperfectummal és többes számmal fejezi ki az író, azaz a futást is ‘ketten együtt’ () végezték, s az hosszan tartott. Azonban egyszer csak ‘a másik tanítvány’ Péternél gyorsabban előrefutott (), mégpedig hirtelen, amit az újra használt aoristos igeidő fejez ki. Nem csoda hát, hogy először ért oda () a sírhoz (megint aoristosszal kifejezve azt, hogy egyszer csak odaért).
 Az megtudjuk, hogy ez a ‘másik tanítvány’ előbb ért oda a nyitott sír helyéhez, lehajolva megpillantotta () az ott fekvő lepedőket, viszont ‘mégsem’ vagy ‘persze nem’ () ment be abba. Miért nem? Valamiféle, Péterrel szembeni tiszteletet érez az olvasó a másik tanítvány magatartásában, amiről még lesz szó. Ugyanakkor az ő magatartása már ‘előrelépés’ Mária Magdolnához képest, aki még csak azt látta, hogy nyitva van a sír, de be nem nézett abba. Ez a másik tanítvány már bepillantott, látott is ‘valamit’ (a lepedőket), de még nem látott ‘mindent’ (pl. a kendőt).
 Most, a másik tanítványt követően () megérkezik Péter is. Bemegy a sírboltba. Kálvin itt (pontosabban a 3. vers magyarázatánál) arról elmélkedik, hogy néha a buzgónak látszó emberek elmaradnak a hitben, és a lassúbbak megelőzik őket, tehát nem szabad senkit elhamarkodva megítélnünk: ‘Tanuljuk meg ebből, hogy sokaknak, akik tartózkodóak, több hitük van, mint az a homlokukra van írva. Látjuk azt is, hogy sokan, akik kezdetben csupa tűz és láng voltak, lassanként nagyon lehűlnek, és nem tartanak ki a harcban.’ Péter is ‘látja’ () — ez rendszerint alaposabb látást jelent, mint a másik tanítványnál a ‘megpillantás’ — az ott fekvő lepedőket. Nem csoda, hogy a látása alaposabb, hiszen nem kívülről tekint be a sírba, hanem abban áll.
 De nemcsak a másik tanítványnál alaposabban látja ugyanazt (a lepedőket) , hanem többet is lát amannál, tudniillik a fejkendőt (). A szerző megjegyzi, hogy ez az a kendő, amely Jézus fején volt () — praeteritum imperfectum: jó darabig ott volt, de már nincs. A másik fontos közlendője, hogy a kendő nem együtt van a lepedőkkel, hanem ‘külön, összegöngyölten egy [másik] helyen’ ().
 Érdekes, hogy az előző látványt Péter szemén keresztül vetítette elénk az író, akiben pedig sokan a ‘másik tanítványt’ sejtik. Most viszont ez utóbbi is bemegy a sírba. Az író már a 4. versben elmondottakból jelzőt is készít neki, ő az, aki ‘előbb ért oda a sírhoz’, és ‘látott’ () — ezt úgy is fordíthatnánk: ‘megértette, amit látott’ —, és ‘hitt’, amit az aoristosi időre tekintettel úgy is fordíthatnánk: ‘hitre jutott’. A másik tanítvány ért előbb a sírhoz, de nem ment be elsőnek. Péter ért később oda, de ő ment be előbb. Nincs egy szó sem viszont arról, hogy Péter hitre jutott‑e a látottak következtében, igaz, arról sincs szó, hogy nem hitt. Viszont ‘a másik tanítvány’-ról, aki előbb érkezett, de később ment a sírba, most megtudtuk, hogy a látottak következtében megértette a történteket, és hitre jutott. Mit kellett megértsen? Először azt, hogy Mária Magdolna tévedett, amikor azt mondta: ‘elvitték az Urat’ (ti. a holttestét). Másodszor azt, hogy nem történt sírrablás! Ha az történt volna, a rablók — bárkik is lettek volna azok — nem vették volna le a testről a lepedőket, és nem tették volna egy másik helyre összegöngyölve a fejkendőt. Aki ezt tette, annak nem volt olyan sietős a dolga, mint a rablóknak szokott lenni. Tehát: mindezt csak a feltámadott Jézus tehette! Ezt értette meg a másik tanítvány, s ezért jutott hitre.
A három szereplő tehát a hitre jutás, a húsvéti hit fokozatosságát jeleníti meg drámai erővel. Mária még csak azt látja, hogy a sírról el van hengerítve a zárókő (1. vers). Az először érkező másik tanítvány azt is látja, hogy a lepedők ott hevernek a sírban (5. vers). Péter, aki később érkezik, látja az összegöngyölt fejkendőt is (7. vers). Végül a másik tanítvány meglátja, megérti a történteket, és hisz (8. vers).  A 9. vers kétségtelenül szerkesztői jegyzet (‘lábjegyzet’), amelyik kilép az események folyamatából, s nekünk, olvasóknak mondja el, hogy mindez akkor történt, amikor még a szereplők nem ismerték az Írást (Ószövetség), hogy Jézusnak fel kell ( — isteni szükségszerűség) támadni a halálból. A történetben most először fordul elő a feltámadás teológiai szakkifejezése: ‘feltámadni’ (). A tanítványok távozását a perikopa utolsó verse (10. vers) írja le. A  kifejezés szó szerint: ‘őhozzájuk’, értelme szerint: ‘haza’. Ez a hely talán Galilea volt. Hazatérésük mintha túlságosan nyugodt lenne. Ha hisznek — gondoljuk —, miért nem futnak lelkesen a többiekhez, ha nem hisznek, miért volt szó — legalábbis egyikük — hitéről? De megszokhattuk, hogy János evangéliumában nem a kronológiai sorrend a fontos, ha teológiai mondanivalót akar közölni az író, bátran egyesíti a múltat s a jövőt a jelen időben. Talán azt akarta mondani, hogy a tanítványok későbbi, egyértelmű hitre jutásának (19-23. versek) most teremtődtek meg a tárgyi alapjai a sírnál. Például most már biztossá vált, hogy a megfeszített Jézust többé nem lehet a sírjában keresni.
 Már Bultmann (531) foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy miért írta le ilyen részletesen a szentíró a két tanítvány együttes és külön-külön megtett útját a sírhoz, miért részletezte odaérkezésük és sírboltba bemenetelük sorrendjét. Helyesen állapítja meg, hogy abból a negatívumból, hogy Péter hitre jutásáról nem esik szó, még nem következik semmilyen elmarasztaló szó sem vele szemben a történetben. Azt írja, hogy a történet ‘poénjának a tanítványok egymással való kapcsolatában kell lennie’. A későbbi kutatás igazolta Bultmann-nak ezt a ‘gyanúját’. Erről a 21. fejezet magyarázatánál még részletesebben kívánunk szólni.”

:
„
l. A két tanítvány futása és Mária a sírnál (20,1-18)
20,	1		A hét első napján pedig
kora reggel, amikor még sötét volt,
a magdalai Mária a sírhoz megy.
És látja, hogy a kő el van mozdítva a sírtól.
2		Elfut tehát, és elmegy Simon Péterhez
és a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett,
és ezt mondja nekik:
»Elvitték az Urat a sírból,
és nem tudjuk,
hová tették.«
3		Elindult tehát Péter és a másik tanítvány,
és elmentek a sírhoz.
4		A kettő pedig együtt futott.
És a másik tanítvány előrefutott, gyorsabban,
	mint Péter,
és elsőként ért a sírhoz.
5		És előrehajolva megpillantja az ott fekvő
	lenvásznakat,
mégsem ment be.
6		Akkor megérkezik Simon Péter is, aki őt követte,
és ő bement a sírba.
És szemügyre veszi az ott fekvő lenvásznakat
7		és a kendőt, amely a fejét fedte;
ez azonban nem volt a lenvásznak mellé letéve,
hanem külön volt összehajtva egy másik helyen.
8	a	Akkor a másik tanítvány is belépett,
aki elsőnek ért a sírhoz,
	b	és látott, és hinni kezdett.
9		Még nem értették meg ugyanis az Írást,
hogy fel kell támadnia a halottak közül.
10		A tanítványok ezután újra hazamentek.
…
 A. Szövegkritikailag a fordítások szempontjából figyelemre méltó, hogy a magdalai asszonyt, aki az evangéliumban ötször (19, 25; 20,1.11.16.18) szerepel, a P66, a Codex Sinaiticus és a Vaticanus a 20,16.18 versekben a héber névvel illeti. Más kéziratokban azonban a (bizonyára használatos) Maria név is megjelenik. Jézus korabeli feliratok emellett a  = Mariah megnevezést is tanúsítják. A Mária nevet tehát nem szükséges hellenizált formának tekintenünk.
 Filológiai szempontból a hét napjainak számolása a görög szövegben a hagyományos szóhasználattal (vö. Ter 1,5 LXX: = egy nap) történik (1. v.). A kifejezés jelentése egyértelmű: »a hét első napján« (amely a mi idő beosztásunk szerinti szombaton 18 óra körül kezdődött) . — A » helyezni« és »tenni« igék hátterében a görög szövegben mindig ugyanaz az kifejezés áll (19,42; 20,2.13), amelyből különleges jelentés nem olvasható ki. — A 4. vers koiné-görög szövegében az elöljárószónak nemcsak »‑ba, ‑be« jelentése lehet, hanem a klasszikus görög nyelv prosz elöljárószavával egyenértékűen azt is jelentheti, hogy: »‑hoz, ‑hez, ‑höz«. Az, hogy melyik jelentést választjuk, attól is függhet, hogy előkamrájával (vagy előkamráival) együtt egyetlen sírt vagy esetleg egész sírcsoportot tartunk‑e szem előtt. — A fejet fedő vagy az izzadságot felfogó »kendő« (gör. ) a latin jövevényszó, a  fordítása: ez a ruhadarab fontos, többféle célra felhasználható része az öltözéknek; a keleti emberek manapság is fejükre csavarva viselik. — A 8. vers görög szövegében egy aorisztosz igealakot látunk, amely pontszerű kezdetre is utalhat. Ezt próbáltuk érzékeltetni a »hinni kezdett« kifejezéssel. — Marjam az arám »Rabbuni« megszólítással válaszol Jézusnak (16. v.). Az ehhez fűzött »Mester!« () kifejezés nem pontos fordítás. Az arám szó ugyanis voltaképpen ezt jelenti: »Tanítóm!«, »Uram!«, »Mesterem!« Ily módon Istent is meg lehetett szólítani. Arra a kérdésre válaszolva, hogy mit akar, a jerikói vak is így felel: »Rabbuni, hogy újra lássak!« (Mk 10,51). — Biztos, hogy a 17. versben a híres »Noli me tangere! — Ne érints engem!« nem megfelelő fordítása a görög  kifejezésnek és az ezt követő jelen idejű imperatívusznak (). Ez a szókapcsolat ugyanis a cselekmény folytatását tilalmazza, tehát körülbelül ez a jelentése: »Ne tartóztass fel (tovább)!« Ha valaki azt feltételezné, hogy a húsvéti Urat nem lehetett megérinteni, ellentétbe kerülne Jézussal, aki azt mondja Tamásnak, hogy tapintsa meg sebeit (20,27).
B. A manapság »legősibb« tanúbizonyságnak tartott 1Kor 15,4-ben azt olvassuk, hogy Jézus »a harmadik napon támadt fel az Írások szerint«. A perikopa szövege ellenben »a hét első napjáról« beszél. Nyilvánvaló, hogy nagyon régi tradícióval állunk szemben, amely az ősegyház liturgikus ünnepeinek megtartását is mértékadóan befolyásolta.
A 19,40 versével kapcsolatban említettük, hogy a szövegben határozottan lenvásznakról és nem egyetlen nagy halotti lepelről van szó. Ennek ellenére lélektanilag nem tekinthetjük valószínűnek, hogy az ősegyház semmilyen érdeklődést nem tanúsított a lenvásznak iránt, amelyek Jézus sírjában maradtak. Egészen biztos, hogy ezeket a részletesen bemutatott emléktárgyakat az első keresztények magukkal vitték, és nagy tisztelettel őrizték.
Ebben az evangéliumban, amely egyébként nem számol be ördögűzésekről sem, nem történik említés a Nap nagypénteki elsötétüléséről, a templom függönyének kettéhasadásáról, földrengésről, a sírok megnyílásáról, illetve a holtak megjelenéséről. Húsvét reggelén sem hallunk földrengésről vagy égből jövő angyalról, aki elhengeríti a követ és ráül (Mt 28,2). Az evangélium írója tárgyilagosan mutatja be történetileg megragadható személyek élményeit. Az is látszik azonban, hogy páratlan művésziséggel formálja a maga írta szöveget.
 Az evangélium szerzője a két húsvéti fejezetben (20. és 21.) — de szinte művének egészében is — az üdvtörténeti eseményeket személyek egyedi élményének tükrében mutatja be. E személyek: az első részletben Péter és a másik tanítvány, később Marjam és Tamás, majd a 21,1-23-ban újra Péter, illetve a másik tanítvány. Mindkét fejezet jellemző vonása a bensőségesség és egy bizonyos individualizmus, amely mögött a korai zsidó hellenizmus »atmoszféráját« érezzük. János az egyént mutatja be, aki teljes személyiségével, értelmével és érzelmi világával együtt találja meg a Jézushoz vezető utat. Éppen ebben rejlik annak magyarázata, hogy ez az evangélium közvetlenül képes megszólítani bennünket, a modern kor embereit is: szinte részeseivé tesz az élményeknek.
Alaposan félreértenénk tehát az evangélistát, ha azt feltételeznénk, hogy ha módjában állt volna, szívesebben hagyott volna ránk például egy videószalagot. Ám éppen ezért sürgető a kérdés: miért így, és nem másként mutatja be az eseményeket? Írásával mit akar nekünk mondani?
 C. A zsidó felfogás szerint az asszonyok tanúskodásának csekély bizonyító ereje volt. Ezt tükrözi a Lk 24,22-24 részlete is: »És néhány közülünk való asszony is megdöbbentett minket, akik kora hajnalban ott voltak a sírboltnál, de nem találták ott a testét …«. Ezért János csak futólag (»nem tudjuk« a 2. versben!) tesz említést a sírt felkereső asszonyokról, hogy ezután beszámolhasson Péter és a szeretett tanítvány »versenyfutásáról«. Ennek ellenére nem meri azt megtenni, hogy egyszerűen elhallgatja a tényt: valójában asszonyok voltak először a sírnál.
 Asszonyok szívügye volt, hogy Jézus sírjánál könnyeket ejtsenek, függetlenül attól, hogy felfogták‑e halálának értelmét, vagy sem. Még az ő látásukban is a »sötétség« (1. v.) uralkodik. Ez azonban arra a homárra emlékeztet, amelyen az 1,5 szerint majd úrrá lesz a világosság, azaz Krisztus.
 Ha függőben hagyjuk a »másik tanítványra« vonatkozó kérdést, könnyen arra a következtetésre juthatunk, hogy a 3-8. verseknek teológiai szempontból nincs jelentőségük. W. Bauer helyesen állapítja meg: »Az evangélium szerint a szeretett tanítvány a mű szerzője.« Ám »a másik tanítványt« valószínűleg a szeretett tanítvánnyal kell azonosítanunk. Mindenesetre ő annak a Péternek a kísérője, akit az ApCsel többször Jánossal együtt említ (ApCsel 3,1-11; 4,13-19; 8,14) .
 Amennyiben a sírhoz futó két tanítvány azonos azokkal a személyekkel, akiket az ősegyház »oszlopainak« tekintettek (vö. Gal 2,9), a perikópa lényegesen sokatmondóbbá válik. Csábító volna e részletben Péter és János »csendes versengésének motívumát« látni, és e versengés nyomait a János-evangélium más részeiben is keresni. Ebbe az irányba mutatna ugyanis az a megjegyzés, amely szerint a másik tanítvány ért először a sírhoz. »Senki sem hagyhatja figyelmen kívül azt a tényt, hogy a negyedik evangélium szerint a lelki primátus a ‘másik tanítványt’ illeti meg. Illedelmes szűkszavúsággal, de félreérthetetlenül ezt állítja az általunk vizsgált perikopa is. Kis-Ázsia Jánosi egyházának felfogásaként ugyanezt erősíti meg majd az evangélium kiegészítő fejezete.«
E megfontolások után váratlanul mégis jelentőségteljessé válik a 4. vers látszólag mellékes megjegyzése: »A kettő pedig együtt futott.«
 Vajon mit jelentenek a Péter által »szemügyre vett« () leplek helyzetére vonatkozó szavak? Az evangélista talán ezekkel akarja igazolni, hogy Krisztus teste a lenvásznak elmozdítása nélkül »siklott ki« halotti burkából? Ehhez azonban szükséges lett volna azt is hangsúlyozni, hogy a kendő ugyanott volt, ahová a halott fejét helyezték. Emellett a lenvásznakkal kapcsolatban főleg azt kellett volna kiemelni, hogy a test formájának megfelelő helyzetben voltak összehajtva. Az apostoli igehirdetés soha nem próbálkozott azzal, hogy a halotti leplekre való ilyesfajta utalással illusztrálja a feltámadás eseményét vagy magyarázza a feltámadt test tulajdonságait. Kétségtelen: csak János említi, hogy Jézus áthatol a zárt ajtókon (20,19.26). Ám a perikopa szövege aligha tanúsít többet annál, mint hogy az apostolok rendezett formában találták a lenvásznakat. Ez azonban azt jelenti: a sírhelyet felkereső Péternek és Jánosnak már az első pillanatban olyan benyomása volt, amely határozottan kizárta azt a gyanút, hogy Jézus testét ellopták. ugyanis nem szoktak lopni!
 A 8b-vet kapcsolatos fenti (»és látott, és hinni kezdett«) fordítási javaslatunk nemcsak a görög aorisztosz alaknak felel meg, hanem a szövegre jellemző titokzatos légkört is érzékelteti. Az üres sír és az ennek ellenére rendezetten ott fekvő leplek önmagukban véve még nem ébreszthetik fel a Föltámadottba vetett hitet, de előkészíthetik ezt.”

:
„60. Húsvét hajnalán (Jn 20,1-18)
A negyedik evangéliumban ezekkel a sorokkal kezdődik a húsvét: ‘A hét első napján pedig jókor reggel, mikor még szürkület volt, odament a magdalai Mária a sírhoz és látta, hogy a követ elvették a sírról.’
Tehát magdalai Mária az első a sírnál. — Már megszokhattuk, hogy a Jézusról szóló modern regények, vagy gondoljunk az olyan nagy sikert elért szupersztárra, magdalai Máriát úgy állítják be, mint aki halálosan szerelmes volt Jézus Krisztusba. Senki se tudná megmondani 2000 év után, hogy milyen érzésekkel kapcsolódott Mária Jézushoz. De azt igen, hogy Jézus milyennel Máriához. Mint az abszolút tiszta szívű és korrekt orvos a pácienséhez. Mint az életét az emberekért áldozó és tisztaszívű lelkigondozó a lelki gondozotthoz. Egyik esetben sem jelent szerepet, hogy a másik férfi vagy nő, csak azt jelenti és jelentheti egy orvos vagy egy lelkigondozó számára, hogy az a másik egy rászoruló, szenvedő, beteg ember, akin segíteni kell, vagy éppen un. folyondár lélek, akinek karóra van szüksége. Természetesen nem könnyű olykor ezeket a folyondár lelkeket lehántani a karóról. Ismert lélektani folyamat, hogy milyen szorosan kapcsolódnak sokszor egy pszichiáterhez a páciensei. Kezelés után szinte lélektani műtétre van szüksége a pszichiáternek, hogy leoperálja magáról a már meggyógyult beteget. Vagy, hogy hasonlattal éljek, leszoktassa a mankóról, vagy éppen el is dobja azt, hiszen már saját lábán tud járni.
Természetes tehát, hogy a magdalai Mária szinte képtelen elszakadni még halálában is attól, aki meggyógyította. Mert Jézus Máriát meggyógyította: Lukács evangélista szerint hét ördögöt űzött ki belőle, a mélységek mélységéből emelte emberré és tisztogatta meg, végül szinte női tanítványává fogadta.
Jézus korában az volt a szokás, hogy temetés után általában három napig látogatták a sírt. Milyen izgalommal várhatta Mária a következő nap hajnalát, amit mi vasárnapnak nevezünk és húsvét óta az úr napjának, hogy végül kimehessen a sírhoz. Még pitymallott, az eredeti szöveg szerint ‘poroi’ volt, tehát nagyon kora hajnal, amikor kiért. És azt kellett látnia, hogy a mészkő sziklába vésett sírkamra előtt a vájatba helyezett gömbölyű takaró kő el van mozdítva a sír bejáratától. (Ti. akkor ilyen óriási malomkerékszerűségekkel zárták el a sírkamrákat és több ember s csak megfelelő szerszámokkal tudta azt idébb vagy odébb görgetni.) Nos, ez a sírkő nem volt a helyén. A sír bejárata nyitva volt. Máté evangéliumából még azt is tudjuk, hogy ezt a sírkövet még le is pecsételték a zsidók, sőt őriztették azt (Mt 27, 66).
Mire is gondolhatott magdalai Mária?
1./ Hogy a zsidók bosszúból ellopták Jézus testét, hogy azt meggyalázzák vagy eltüntessék, hogy követői számára ne legyen valamiféle zarándokhely.
2./ Vagy, hogy sírrablók hengerítették el a követ, hiszen tudjuk, hogy Nikodémus 100 font drága kenettel kereste fel s úgy vélték, hogy ennek a zömét ott fogják találni a holttest mellett, talán még egyéb értékes holmikat is.
Mit tehetett egy akkori asszony ebben az esetben? Férfi segítségért sietett: ‘Elfutott azért és Simon Péterhez ment. És a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett és azt mondta nekik: Elvitték az Urat a sírból és nem tudjuk, hova tették.’ (A többes szám arra is utalhat, hogy a magdalai Mária nem volt egyedül.)
 Mai Igénk 
Íme, Mária elsősorban mégis Péterhez fut, ahhoz a Péterhez, aki nem is olyan régen még megtagadta Jézust. Emberileg különös dolog ez, de éppen ez az Isten csodája és végtelen kegyelme. Ahogy az apostol mondja: ‘Ha mi hitetlenkedünk is, Ő hű marad, Ő magát meg nem tagadja.’ Péter megtagadhatta Jézust, de Jézus nem tagadja meg Pétert. Nyilván ő irányítja Péterhez és Jánoshoz, hiszen ő a szeretett tanítvány, Máriát. Milyen jó, hogy nem a mi kiváló tanítványságunkon, komfortos kereszténységünkön áll vagy esik a kiválasztottságunk, hanem egyedül Isten kegyelmén és Jézus szeretetén. A két tanítvány együtt fut a sírhoz. János a fiatalabb, nyilván ő ért oda először. Bár benéz a sírba, de nem megy be. Pétert engedi előbb.
 És ez a mai Igénk 
Nemcsak magdalai Mária fordul Péterhez, hanem még János, a szeretett tanítvány is előre engedi Pétert. Itt elgondolkozhatunk, hogyan értelmezzük ezt? Udvariasságnak‑e vagy a két ember különböző vérmérsékletének vagy temperamentumának? Egy biztos, hogy nem ártana ezt a kedves, agapéval teljes, előrebocsátó mozdulatot Jánostól megtanulnunk.
 Mai Igénk 
Hogy milyen sokféle lehet a húsvéti ‘látás’. Vagy így is mondhatnák: a húsvéti hitnek milyen sokféle fokozata van, Mária, Simon Péter és János is látott valamit. Különös, hogy mind a három látása más-más görög szóval van kifejezve.
Mária ‘blepein’-nel látott, azaz nézett.
Simon Péter ‘teorein’-nel (theoria) látott, azaz úgy látott, hogy volt némi elképzelése.
János ‘horaó’-val látott. (Ebből származik az orákulum szó. Ez azt jelenti: megérteni, túllátni, átélni a dolgokat. Belátni a titkokba.) Nos, János volt az, aki először éli át teljes mélységében a húsvétot, illetve ő az első húsvéti ember, aki látott és hitt. Ő döbben rá először, hogy Jézus feltámadott, Jézus él. Hogy Isten mindig többet ad, mint amit mi kérünk tőle. Ők halottat keresnek és egy üres sírt találnak. Halottal készek találkozni és az élettel találkoznak.”

:
„Húsvét ünnepe
A hét első napján, korán reggel, amikor még sötét volt, a magdalai Mária odament a sírhoz, és látta, hogy a kő el van véve a sírbolt elől. Elfutott tehát, elment Simon Péterhez és a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett, és így szólt hozzájuk: ‘Elvitték az Urat a sírból, és nem tudjuk, hova tették!’ Elindult tehát Péter és a másik tanítvány, és elmentek a sírhoz. Együtt futott a kettő, de a másik tanítvány előrefutott, gyorsabban, mint Péter, és elsőnek ért a sírhoz. Előrehajolt, és látta, hogy ott fekszenek a lepedők, de mégsem ment be. Nyomában megérkezett Simon Péter is, bement a sírba, és látta, hogy a leplek ott fekszenek, és hogy az a kendő, amely a fején volt, nem a lepleknél fekszik, hanem külön összegöngyölítve, egy másik helyen. Akkor bement a másik tanítvány is, aki elsőnek ért a sírhoz, és látott, és hitt. Még nem értették ugyanis az Írást, hogy fel kell támadnia a halottak közül. A tanítványok ezután hazamentek. (Jn 20,1-10)
HITETEK REMÉNYSÉG IS LEHET
Mi, akik hiszünk, új emberek vagyunk (sumus novi homines!),
és sohasem öregszünk meg.
(Luther: 90. zsoltár magyarázata, 1534)
Húsvétról, reménységről, a kereszt és feltámadás eseményének együttlátásáról
Húsvét örömünnep, az egész kereszténység ünnepe. Mondanivalója centrális, egyetlen felekezet sem sajátíthatja ki magának, legfeljebb értelmezésében különböző közelítések lehetségesek. Egymástól tanulhatunk is, a más és más hangsúly gazdagodást is jelenthet.
2004-ben különös lehetőség is adódik egymás figyelésére, hiszen ugyanazon a napon ünnepeljük ortodoxok, római katolikusok, protestánsok. Ez ritka alkalom, mert a naptáregyeztetés Kelet és Nyugat között még mindig várat magára. Idén együtt mondjuk: feltámadott az Úr, bizonnyal feltámadott! Jézus Krisztus él, húsvétkor nemcsak emlékezünk egy jeles napra, hanem a halált győző Krisztusunkra figyelünk, a Christus Victorra, aki ma is reménységre bátorít, mind holnapunkra, mind halálunk órájára nézve, és természetesen örök életünket illetően is. Mi nem általában a feltámadásban vagy az örök életben hiszünk, hanem Jézus Krisztusban, a Feltámadottban, ‘az Írások szerint.’ Ő áll most is az ünnep közepén, hiszen húsvétkor az ő föltámadását ünnepeljük.
Kijelölt textusunkat, amely csak az üres sír meglepetéséről beszél, arról, hogy a húsvéti üres sír a halál legyőzésének első jele, természetesen nem szabad önmagában érteni, hanem a szinoptikus evangéliumok kontextusában, sőt Pál apostol főleg 1Kor 15-ben kifejezetten teológus módon fogalmazott értékelése szerint. A négy evangélium együtt és az apostolok bizonyságtétele — Péter, Pál, János apostolra egyaránt gondolunk — más és más aspektusból ugyan, de ugyanazt az üdveseményt hirdeti. János közlésében a hajnal is szerepet játszik, szimbolikusan is, vagyis szűnik a sötétség, eljött a világosság.
Jézus feltámadása a történelem singularissimusa, páratlan, mással nem hasonlítható esemény. Itt nincs párhuzam, sem a tavasz, sem a hajnal nem az, de a ‘lárvából pillangó lesz’ képlet sem azonos értékű analógia. Húsvét esemény. Valódi csoda, nem tehetjük érthetővé, mert felfoghatatlan misztérium. Nem azonos Lázár feltámasztásával vagy Jairus lánya felélesztésével.
 Jézus föltámadása keresztény hitünk alapja. Nélküle hiábavaló a hitünk és a prédikálásunk. Pál apostol szerint még bűneinkben maradunk, vagyis Istenellenes állapotban. (1Kor 15,58).
Húsvétot joggal nevezik az ünnepek ünnepének, nemcsak a legrégibb ünnepnek. Tudjuk, eredetileg minden vasárnapot (az Úr napját) húsvétként ünnepelt a keresztény gyülekezet. A ‘külön húsvét’ napját csak a niceai zsinat (325) határozta meg.
Húsvét összefonódik a zsidó hagyománnyal, a peszach ünnepével, amely az Egyiptomból való szabadulásra emlékeztet, és a bárány áldozatával juttatja a nép eszébe, mit jelentett az ajtófélfára felírt mentő jel, a bárány vére. A legtöbb európai nyelvben megtalálható a páska szó. Sajnos a magyarban csak profán hátterű, az ünneplés egyik külső formájára utal a húsvét szó, vagyis a hosszú böjti időszak után újra lehet húst enni. A húshagyó kedd elbúcsúzott a hústól (carnevale), a feltámadás-ünnep lakomaszerű étkezést jelent olyan családban is, ahol már profán szokássá, szekuláris ünneppé degradálódott a húsvét. Nem vetjük meg a népi szokásokat, a húsvéttal kapcsolatos formákat — ezeknek lehet mély értelmű, szimbolikus jelentőségük is — például a locsolás a keresztség fürdőjére emlékeztet, a bárányhús ételként a húsvéti bárányra, a tojás az élet továbbadására stb. De kifejezetten meghamisítása a húsvétnak, ha nyuszi-ünneppé sorvad, amint a karácsony ünnepe fenyőfaünneppé silányult.
Nagypéntek és húsvét összetartozása
 Evangélikus teológusoknak és gyülekezeti tagoknak egyaránt újra kell gondolniuk nagypéntek és húsvét kapcsolatát, összetartozását. Mi, evangélikusok ugyanis hajlamosak vagyunk nagypéntekről önmagában beszélni, megfeledkezve húsvét öröméről. Sok helyütt országunkban is úgy ismernek bennünket, hogy nagypéntek a legnagyobb ünnepünk. Teológiánkban a kereszt dominál, ezért sokszor melankolikusak, szomorú ábrázatúak vagyunk. Koráljaink gyászoló jellegűek. Ez nyilván torzulás, de legalábbis egyoldalúság. Nagypéntek és húsvét eseménye ugyannak az üdveseménynek két oldala. A halálban önmagát áldozó Jézust Isten igazolta, Péter pünkösdi prédikációja szerint is ez az evangélium:  (ApCsel 2,36b) Már az Úr titulus Jánosi textusunkban is szerepel, Mária Magdaléna ajkán. Ő ugyanis pozitív értelemben használja Jézus jelzőjét, halált győző Úrként.
 Hadd idézzem Vajta Vilmost, akit különböző teológiai irányok is Magyarországon irányt mutató teológusnak tartanak: ‘A keresztre feszítés ténye önmagában még nem volt annyira meggyőző, mint az erre következő feltámadás híre, amelyet a Feltámadott megjelenései tettek igazán nyilvánvalóvá. Erről tesz Pál apostol is bizonyságot, ugyanabban a levélben, ahol a keresztről való beszédet a Krisztus feltámadásáról szóló üzenettel alapozza meg. — Ha pedig Krisztus nem támadt fel, úgy üres a mi igehirdetésünk (kérügma), de üres a ti hitetek is. (1Kor 15,14) Nyilvánvalóan ezt úgy is lehet parafrazálni, hogy még a keresztről, Krisztus megfeszíttetéséről és haláláról szóló üzenet is üres, hiábavaló (=kenos) volna, ha a feltámadása nem kapcsolódna ehhez, és ne vetne mintegy kizárólagos fényt a kereszt misztériumára.’ Tehát Vajta szerint sem szabad a keresztet önmagában, elszigetelve hirdetni, hiszen ‘az apostol által kapott és az igehirdetésében továbbadott hagyomány szerint is együtt van szó a halálról és a föltámadásról.’ Napjainkban a Magyarországi Evangélikus Egyházunkban legjobb szándékú teológusaink és lelkészeink kísértése lehet, hogy a keresztről önmagában beszéljenek, és a theologia crucist úgy értik, hogy szinte függetlenítik a húsvéti eseménytől, pedig a Luther által megjelölt theologia crucis nem a föltámadott Krisztussal állított szembe, hanem a theologia gloriaevel, vagyis a középkori skolasztikus ‘dicsőség teológiájával’, amely fölényes emberi bölcsességgel szorította ki a ‘kereszt bolondságát’. ‘Luther teológiai gondolkodását követve is — írja tovább Vajta — fel kell figyelnünk arra, hogy a »kereszt teológiája« nem magát a keresztre feszítés eseményét tekinti középpontnak. A feltámadás igehirdetésében éppoly hangsúlyt kap. …A feltámadás nélkül Luther sem tud beszélni a keresztről.’ A kereszt ugyanis Luther számára megtöri gondolkodásunk útját, és a föltámasztás, ami utána következett, egy új dimenzióba vezet — minket, egydimenziójú embereket —, amint H. Marcuse írása alapján még jobban értjük.
Véleményem szerint csak komplementárisan szabad beszélni a kereszt és a feltámadás üdvtörténeti eseményéről, különben akár gnosztikus, akár a szenvedést bálványozó teológiai álláspontra jutunk. Nem a halott Jézus, hanem a feltámadott Krisztus hitünk középpontja. Lutherral szólva: ‘Krisztust is lehet csupán egy halottnak látni a sok között. (Unus mortuorum)’ Krisztus halála és feltámadása az újszövetségi igehirdetés és a keresztény hit kettős alappillére.
Egyszerűen is ki tudjuk fejezni mindezt Luther énekeivel. Nem közismert ugyanis, hogy Luther nem írt keresztről szóló éneket a húsvéti hit bizonyossága nélkül. Minden Luther-ének a halálból megmentőnket, az életre támadt Krisztust hirdeti. Akár az Evangélikus Énekeskönyvünk 214-es, akár a 215-ös énekének verseit elemezzük, kiderül, hogy Jézusról a bizonyságtétel úgy hangzik: ‘Élet, halál Ura ő már, Menedék, sziklavár. Száll örömének: Miénk az örök élet! Jézus irgalmazz nekünk!’ (EÉ 214,3). Majd másutt azt olvassuk: ‘…levert poklot és halált Harmadnap reggelére… Az Élet győztessé lett, S az ige valóra vált: Krisztus halála a halált Elnyelte, megcsúfolta. Halleluja!’ (EÉ 215,1 és 3)
Húsvét eseményének értékelése
Visszatérve textusunkhoz, a feltámadás szerintünk az üdvtörténet csúcspontja. A kereszthalál a megváltás vágyát igazolja, Jézus tanításait, tetteit, magatartását hitelesíti. A húsvéti hit ennél is több, az üres sír, húsvét fölfedezésének kezdete, az apostolok magatartásának teljes megváltozását jelentette. Meglepetésük félelme győzelmes hitté változott, életük totális, radikális fordulatot vett. Erről beszél a húsvéti események folytatása. Húsvét a szabadság jele, győzelem a determinizmus fölött, nem a halál az utolsó bilincs életünkön. Van tovább: Krisztus-hitünk így lehet reménység is. Nem látszólagos fogságban, hanem valóságos szabadságban élhetünk.
Az üres sír ténye, ez a történelmi esemény lehet a hit kiindulásának tárgya, az apostoli vallástételek alapján. Ezt a titkot, kibeszélhetetlen misztériumot próbálják az evangélisták megírni. Nem voltak ők írók, sem irodalmárok, nem is kényszerítették meggyőződésüket másokra, egyszerűen tanúskodtak. Néha szinte dadogva beszélnek a nagy titokról.
Jogos kérdésünk az apostolok további életével és a kereszténység jövőjével kapcsolatban az, miként lehetett volna folytatni Jézus művét csalással, primitív szemfényvesztéssel, zavaros magyarázatokkal. Semmiképpen. A kortársak nem engedték volna ezt a kiutat.
 Érdemes újra Lutherra hivatkozni, ő a  gyűjtemény szerint a Feltámadottban a bűnt, poklot, ördögöt, halált győző vitézt ünnepli, akinek a neve: ‘Nincs itt!’. Sírban hiába keresnénk őt. Krisztus a mi testvérünk, aki miatt örökösök is vagyunk. Krisztus a mi vigasztalónk, nem kell félnünk, ha ő él. ‘Nincs pokol, csak mennyország van, ahol ő van jelen.’ Krisztus a mi élő pásztorunk, nem kell bolyonganunk az életben. Bűnnek, fáradságnak terhét már nem egyedül hordozzuk. Új teremtmények vagyunk, mi is föltámadunk. Örök élet adója ő, hitünkben már van örök életünk.
 Egyházi évünk húsvét utáni vasárnapjai jól jellemzik a húsvéti esemény következményeit: Jubilate, Cantate, Rogate! Az élő Krisztus minden örömünk titka, benne minden szomorúságunk örömre fordult. Élő reménységünk született a holnapra s az örök életre nézve. ‘Rest a szívem a teljes evangélium elfogadására. Amíg föltámadásod csodája el nem tölti szívemet, addig ez a szív fél. Emberektől… és elmarad a bizonyságtétele. Bűntől… és eláll a harctól. Haláltól, kárhozattól fél ez a szív, melyet a halál fölött aratott győzelmeddel, éppen ebből a rabságból váltottál ki.’  ‘Éppen örömük nincs. Azért, mert az evangéliumok híradását csak a nagypénteki halálig, temetésedig fogadják el. De léptük azonnal megtorpan, mihelyt a húsvét reggel üzenetével találják szemközt magukat. Kereszténységük inkább kegyelet, mint életerő. Mások felé is inkább szó, mint meggyőző hatalom.’ ‘Föltámadásod a fordulópont. Hírét még a Hozzád legközelebb állók is nehezen fogadták el. Csak amikor meggyőződést szereztek föltámadásod valóságáról… akkor ragyogott föl előttük teljes fényében a Te dicsőséged. Akkor tudtak a győzelmes keresztyénség hírnökeiként elindulni bizonyságtevő útjukra.’ Folytathatnánk még az idézeteket a húsvét utáni hetek áhítataiból, de legyen ennyi elég. Aki érti, tudja, hogy a svéd teológia már a 20. század második évtizedétől kezdve szívesen beszélt a Christus victorról (G. Aulén), és Wolf Lajos egykori ösztöndíjas ott is tanult teológiát.
A reménységről
 Alapvető probléma ma a világban a reménytelenség vagy a hamis reménység táplálása. Mindkettővel szemben áll a keresztény reménység. Ma kérdezik: mi vár ránk a ‘szép új világban’ (Huxley), vagy az Orwell fantáziája szerinti állandó félelemben? Mindennek a szorongásnak ellenpólusa lehet a keresztény reménység. Sőt, legfőbb mondanivalónk a 21. században éppen élő reménységünk lehet a holnapot és az örök életet várva. Mi nem csak katasztrófákat várunk, a környezet teljes tönkretételét, a klasszikus közösségek széthullását, hanem Isten rendjét, szerinte való szép új világot, amint a LVSZ alakulásakor, majd az EVT indulásakor a világ rendetlensége közepén az Isten rendjéről szóltak a világszövetségek (Lund, 1947, Amszterdam, 1948). Minden bűn ellenére is reménykedhetünk, hogy a bűnnél erősebb van itt. A bűnös ember bocsánatot nyerhet, és a bocsánat maga már új életet jelent ma is. Tapasztaltuk az elmúlt évszázadban, hogy sokféle emberi reménység vallott kudarcot. Ideológiák hirdettek új világot, de reménységük ‘csalfa, vak reménynek’ bizonyult. Még Bonhoeffer egyik tanítását is illúziónak tekinthetjük, ő a ma és holnap emberét már felnőttnek gondolta. A tartozik — hirdette. Sajnos úgy látjuk, hogy a világ a mi korunkban inkább infantilissá lett, semmint felnőtté. Lélekben és erkölcseiben nem tudott együtt fejlődni technikai eredményeivel.
A totus Christus
 Tudom, hogy általában Jézusra nem úgy tekintenek, mint halált győző Christus Victorra. Van, aki forradalmárt lát benne, mások zsidó rabbit, esetleg csodatévő rabbit, sőt lelkibeteg vizionáriust vagy ideálisan tökéletes embert. Az úgynevezett alulról értelmezett Jézus-interpretáció csak a történeti Jézussal számol, ez azonban nem elég a teljes Krisztus-képhez. Mi azt hirdetjük, hogy a názáreti Jézus ugyanaz, mint a föltámadott Úr, és ezt nevezzük totus Christusnak. Hitünk kockázatos, de lehetséges hit, reménység is lehet. A gondolkozó reménység segítségével legyőzhetjük kétségeinket, és fölszabadulhatunk a Krisztus adta életfolytatásra is. Hitünk azonos őseink megfogalmazásával, amit a Credo-ban és a Niceai hitvallásban olvashatunk: ‘Szenvedett, meghalt, eltemették, de harmadnapra föltámadt az Írások szerint.’ Ez cseng vissza Pilinszky János című költeményében: ‘Mert megölhették hitvány zsoldosok, és megszűnhetett dobogni szíve — Harmadnapra legyőzte a halált. Et resurrexit tertia die.’
Hitünk élő reménység lehet húsvét után — Egy kérdés, egy kijelentés, egy buzdítás
 — Van‑e élő reménységünk? Ez önvizsgálatra indít. ‘Szeretném megkérdezni önmagamat és mindnyájunkat: ha valóban örvendünk a feltámadt Krisztus világosságának, akkor miért vagyunk mégis olyan megfontoltan örvendezők? Vajon betölti‑e lelkünket a csorbítatlan öröm? Nem úgy van‑e, hogy már hozzászoktunk ehhez a húsvéti üzenethez? Halljuk az örömhírt, aztán egykedvűen visszatérünk szürke hétköznapjaink világába. Vajon miért van ez így? Ahhoz, hogy valaki szívből énekelhesse a húsvéti halleluját, szükséges, hogy őszintén tudjon fohászkodni innét a mélyből Jézushoz, aki már az örök fényesség otthonában él’ — írja Szennay András. Nincs‑e bennünk is hamis reménységek egész sora, rest a szívünk az emmausi tanítványok szerint, akik már csak múlt időben tudták elmondani reménységüket:  A 21. század elején, az aggodalom korában nem váltunk‑e reménytelen, kiábrándult, kiégett emberekké? Egyénenként is, lelkészi karunkban is, gyülekezeteinkben is felvetődhet ez a jogos kérdés.
 — Húsvét eseménye felkínált lehetőség az élő reménységre. Már legyőzetett a halál és vele minden ellenségünk, még várunk a teljességre, a megérkezésre. Keresztény létünk a ‘már’ és a ‘még’ között húzódik. A jelenre is érvényes, amit Pál apostol ír: (Rm 13,12-14). Jézus elfogatásakor hangzik Mesterünk ajkán: ‘Ez a sötétség órája, a ti órátok’ (Lk 22,53), de már jön a világosság, és ti a ‘világosság fiai lehettek’ (Jn 12,35). Az evangélium prológusában is meghirdeti az író: (Jn 1,12). Keresztelő Jánostól kezdve a tanúk sora, a bizonyságtevők fellege vesz körül. Mind a megjelent világosságról tanúskodnak. Korunk kultúrtörténészei szívesen beszélnek napnyugtáról, Isten-sötétségről, mi vallhatjuk: húsvét után, hajnalhasadás után vagyunk, mögöttünk a napkelte, előttünk a fény. Felkínált lehetőség, húsvét ajándéka.
 — Élő reménységünk erőforrás, Isten ereje (Ef 1,20-23). A tanítványok már nem mennek el a sírtól gyászolóként, sírgondozóként, a Mesterre emlékezve, hanem tudnak a Feltámadottról, és élhetnek erejéből. A reménykedő hit tettre buzdít. Húsvétban van valami mozgás, mobilizáló erő. Az öreg Péter és a fiatal János futnak a sírhoz. Az emmausiak még a találkozás órájában visszatérnek a többi tanítványhoz. Az új, tartalmas élet sokoldalú, minden adott helyzetre azonnal reagál, amint Róm 12-ben ezt olvassuk a hétköznapok okos istentiszteletéről szóló etikai szakaszban. Az élő reménység dinamikus erő, aktív, kreatív életre serkent, és morális impulzust is ad újra meg újra.
 A Biblia nem tanulandó tételeket fogalmaz a reménységről, hanem az ígéretek beteljesítésének narratív elbeszéléseivel mozgásba hoz, kilendít a holtpontokról. Az élő reménység a holnapra és az időtlen jövőre nézve egyaránt helyes irányba állít be. Még az egyházra nézve is reménységünk lehet. Legyőzi az egyházról, egyházakról alkotott rossz tapasztalatainkat, elmarasztaló ítéletünket. ‘Elegem van már az egyházból’ — hangzott egy gyülekezeti tagunk summás véleménye rólunk. Válaszként eszembe jutott Morel Gyula római katolikus szociológus, jezsuita tanár szava: ‘az egyház egy kicsit csúnyácska, mégis szeretem! Annak ellenére, hogy idővel felismertem működésében sok feneketlen ostobaságot, és tudomást szereztem mindarról a gonoszságról, amit elkövetett, párhuzamosan az emberiség történelmének förtelmeivel, nem vonulok kiábrándultan belső emigrációba’. Így reménységünk egyházszeretetté válhat, és túllendíthet a kríziseken. Jézus és népe nem Sziszifosz, a haszontalan és reménytelen emberi élet példaképe. Jézus és népe nem is Prométheusz népe, aki a tűz segítségével vált nagykorú emberré, és a munka és teljesítmény bűvöletében él. Jézus és népe nem Faust, aki sok mindent tanult, filozófiát, medicinát, matematikát, s Uram bocsá’, még teológiát is, de reménytelenül ostoba maradt. A remény bizalom, hogy másként is lehet, bátorság, hogy érdemes élni, erő, hogy szeretni tudjunk a gyűlölködő világban is. Gyakori kérdésünk, . A feltámadott Jézus után! És ismételten kérdezzük: honnan vegyük az erőt? A feltámadott Jézustól!
Mi, magyar evangélikusok emlékezhetünk a húsz évvel ezelőtti budapesti LVSZ világgyűlésre és annak főtémájára: ‘Krisztusban van reménység’ — a világ számára és az egyház számára is. Ez a visszatérő reménység-téma 1954-ben Evanstonban került az EVT asztalára, és 1978-ban a Faith and Order Bizottság indiai ülésén is ezzel vigasztalódott és vigasztalt a világ kereszténysége.
A keresztény reménység nem egyszerűen futurológia, menetrendszerű tervekkel, még kevésbé utópia, hanem erő a holnapban, hogy szembefordulhassunk minden gonosszal itt a földön és várakozzunk a teljességre.”

:
„Húsvéti hit
Húsvét 1984. — János 20,1-10

Szeretteim a Krisztus Jézusban! Talán még soha nem hangzott el a feltámadt Úr evangéliuma egy annyira halálra orientált társadalomban, mint éppen ma. Világszerte jelenség, hogy a halál lett a legkurrentáltabb tény. Nálunk is — nyilván mindenki tudja —, óriási visszhangot váltott ki a ‘Memento mori’ sorozat a televízióban, amelyben különböző szakemberek próbálták megbeszélni a halálra való felkészülést, aztán a halál közeledése, majd a halál beállta körüli problémákat. Moody könyve pedig közkézen jár. Megvan ennek az egész, nagyon tanulságos és jellemzően központivá lett témának a társadalmi vetülete. Részben halálvágy, részben halálfélelem az a szociológiai jelenség, amely jellemzi a mi nemzedékünk mostani helyzetét. A halálvágy tekintetében egymást váltó riportok készülnek azokról, akik önként indulnak a sötétbe. Mennyi áldozatos munkával, mennyi szakmai felkészüléssel próbál mindennek útjába állni éppen az életmentő szolgálat. Gondoljunk Pécs városában az európai nívón mozgó S.O.S. szolgálati ágazatra, amelynek a munkáját sok-sok eredmény kíséri, de egyre inkább nyilvánvaló, nagyobb támogatásra volna szükség, mert a halálvágy egyre tömegesebben jelentkezik nemcsak öregeknél, fiataloknál is. Ugyanakkor a halálfélelem a másik pólus. Természetesen megvan a politikai, katonai indok, hiszen még az emberiség történelme sosem ért el olyan időt, vagy olyan helyzetet, amelyben önmaga tökéletes pusztítása bármely percben fennálló lehetőség.
Világszerte jelentkeznek pánik tünetek, vagy pedig bizonyos rezignáció, amelyek mind, mind jelzik, hogy a szemek előtt, a gondolkodások centrumába, az egyéni, vagy az egyetemes halál témája került. Nálunk magyar földön ennek megvan a legmagasabb írói vetülete is. Ha csak Reviczkyre gondolunk, vagy Bajzára, vagy a halál rokonára, Ady Endrére, dehát a kortársaknál, Örkénytől kezdve Illyésig, Déritől kezdve Pilinszkyig hányan és hányan birkóznak a halál kérdésével, és megpróbálják megfogalmazni azokat a közgondolkodásokat, közösséget jellemző szorongásokat, amelyek mind-mind a halál köré gyűrűznek. Persze mint mindennek, ennek is megvan a vámszedői garnitúrája. Beteges tünet az úgynevezett világgazdasági válság, ami indokolatlan és jogtalan; amennyire a mai emberiségnek szüksége van, az megvan! Amennyire dekadens tünet az, hogy a halál témájából a horror-filmek és a krimi-filmek hogyan szedik a sápot, és próbálják valamilyen formában tévútra és hamis asszociációra segíteni már a gyermekeinket is, annyira indokolt, hogy mi is beszéljünk e témáról. Mindenképpen halálra orientált világhelyzetben vagyunk. Ugyan ebben vannak egyre sokasodóan tünetek különféle csoportoknál, mozgalmaknál, akik az életre apellálnak, és az életre orientálnak. Nyilván itt van a helye minden keresztyén embernek.
 De nekünk van egy többletünk. Arra a Jézus Krisztusra összpontosítunk, Aki halott volt, de feltámadt és él! Ő az, akivel elkezdődött egy új világkorszak. Ő az első zsenge, aki maga mögött hagyja a régi világot a törvényével, és bűneivel, szenvedésével és félelmeivel, betegséggel és halállal, démonoknak a munkájával. A hamis ideológiák és filozófiai rendszerek, irgalmatlan vallásos rendszerek régi világának romjait is maga mögött hagyva. Egy új kezdet, tökéletesen új. Hiszen mögötte van nagypéntek. A rendezett bűnkérdés a Golgota fáján kivirágzott. A leggyönyörűbb virág: a bűnbocsánat. És beletörött — Luther szavát idézve — beletörött a halál foga abba, hogy ezt a Jézust elnyelje. Akit teljesen betöltött a mentő szeretet, akinek tökéletes tisztaságában csipetnyi kovász nem volt, ahogy Pál apostol fogalmazza. Ő az élő Úr! Az Ő személyéről és az Ő erejéről beszélünk. Ez teszi az egyházat. Azt az 1200 milliós, valamilyen formában lévő keresztyénséget, amely ma még mindig a legnagyobb szellemi faktor korunkban, és az öt kontinensen. De ennek az erejét az adja meg, ha az élő Jézus Krisztusban való hitre eljutunk.
 János evangéliumából olvastam az ünnepi textust, attól a Jánostól, aki pár verssel később az irata vége felé meg is jegyzi: — Ezen fordul meg minden. Mert mit ér egy olyan egyház, amelyből elveszett a győzelem bizonyossága. Mit ér egy mégoly pompásan megszervezett, dekorált, és talán nagyon látványosan megjelenített egyház, amelynek a szíve, a Jézus Krisztusba vetett hit elhalványul, és töredékessé válik, vagy bizonytalanná. Itt valóban az a kérdés, hogy mi, akiket annyira meghatározott a régi világ, benne a saját testünk, neveltetésünk, élettapasztalatunk, mindaz, amit tanultunk, láttunk, hallottunk, átéltünk jól vagy rosszul, mindez hogyan marad mögénk, hogyan tudunk előbbre lépni annak a győztes Úrnak a nyomába, Akivel kezdődik — és már megkezdődött — az Isten országa.
Az elolvasott újszövetségi szakaszból három üzenet szól hozzánk. Az első a magdalai Máriához fűződik. Amikor az utolsó percekben a tanítványoknak sikerült még a városkapu zárása előtt, péntek este megérkezni, és részt venni kötelességszerűen a pászka ünnep nagy, egész fővárost átfogó ünnepén. Hamarosan megtudták Jézus hű tanítványai, mi történt a délutáni órákban. Hogyan engedte Pilátus az eltemetést. Hogyan ajánlotta fel Arimáthiai József a saját maga számára készített nagyszerű, sziklába vésett kriptát. Hogyan jártak el a tanítványok, kerestek szerszámot, fektették le a földre a legmagasabb középső keresztfát. Hogyan cibálták ki a nagy szögeket a gerendából. Csak arra volt idejük, hogy lenvászonba csavarva betegyék oda a kriptába, a simára, asztallapszerűen kifaragott helyre a testet, aztán máris győzködni kellett az iszonyú nehéz kőlappal, amíg pontosan becsúszott a helyére. Aztán futni kellett, mert már a sófárok, a templomi harsonák zengték fent a Sion hegyén, hogy kezdődik a pászka, amely kivételesen nagy nap, mert sabbathra, szombatra esett. Ettől a perctől az asszonyok, ha volt egy perc lehetőségük, összedugták a fejüket — bár nagyon szigorú volt az ünnep rendje — de megbeszélték: ahogy az első hétköznap, számukra vasárnap — elkövetkezik, ahogy nyitják a városkaput, sietnek fel a temetőbe. Amit nem tudtak a férfiak, mert nem is férfimunka, azt ők pótolják, megmossák azt a szeretett férfi-testet a rászáradt vértől, köpéstőt, szennytől: bebalzsamozzák, illatos olajjal megkenik, és tisztes módon elvégzik az utolsó szertartást. Aztán már úgysincs tovább.
 Elsőnek ez a magdalai Mária — még szürkület volt — a nyíló városkapun keresztül rohan a temetőbe. Nemcsak a lábai vitték, hanem a szíve. De amikor odaér az ismert helyre, és nyitva találja a kriptát, nem találja sehol a holttestet, még sebesebben rohan vissza a városba. Megkeresi az illegalitásba vonult, bőrüket féltő tanítványok közül Pétert és azt a Jánost, aki jegyzi mindezt, és közli velük azt, ami benne volt az első reflex: Érzed‑é, hogy minden tekintetben most is mennyire megbízható, precíz, igaz könyv a mi számunkra a hitünk, életünk számára a Biblia? Milyen pontosan leírja: így kezdődött húsvét. Egy asszonynak eszébe sem jutott: feltámadt volna a halott? És Jézusnak annyi mondata, annyi tanítása, hányszor felvillanó csodálatos eljárása, gyógyítása, váratlan gondoskodása, mind elment a szívük mellett. Valahogy nem ragadta meg az értelmüket. Amint mi is hányszor úgy vagyunk, hogy tudunk valamit, hallottuk százszor, de milyen hosszú az út addig, amíg végre áttör a stupiditásunkon, az ellenállásunkon, a belénk rögződött megszokottságon, e világhoz való kötöttségünkön, és személyes kincsünkké, felismerésünké válik. Tudniillik akkor történik a hitrejutás. Addig emberi módon viselkedünk, bármi ér Isten országa felől, bármi jelt látunk, amelyet János gondosan összegyűjtött. Mindig megírja, hogy az is egy jel, a kánai menyegzőtől kezdve végig Jézus szolgálati útja tele van jellel. Amikor János megírja az iratát, az első század végén, már öregedő apostolként, akkor már mindent olyan világosan lát, és helyére tesz. De az eseményeket úgy jegyzi fel, amint történtek.
 Mária húsvéti reagálása ez volt: elrabolták a holttestet. Ez annyira szívenüti a legöregebb tanítványt, Pétert és a legfiatalabbat, Jánost, hogy elfelejtkezve a főpapoktól való félelemről, kilépnek rejtekhelyükről, rohannak át a városon, fel a hegyoldalba, a temetőbe. Nagyon érdekes megfigyelni, ahogy pontosan jegyzi János mi történt az alatt. Hát nyilván ő elsőnek ért oda, a fiatalabb csak jobban tud futni, mint az öregebb. János odaér a sírhoz, és látja, hogy valóban a kripta szája, az a hatalmas kőlap el van hengerítve. Benéz, látja, üres a sír. De hátra lép, és csendben van. Péter, aki pár perccel később ér oda lihegve, benéz, be is lép, aztán felülvizsgál mindent. Megállapítja, hogy azok a szennyes, véres lepedők összegyűrve ott vannak a kőlapon, oldalt külön összehajtva az a keszkenő, amivel a fejét kötötték át a tanítványok nagypéntek délután. Kijön a kriptából, csóválja a fejét, tele van csodálkozással, és ballag vissza a városba. Ez a másik reflex. Nem tudja megmagyarázni. Nyilván elhessegeti ezekből a jelekből a sírrablás gondolatát: itt nem volt semmiféle sírrablás. Semmi nyoma. Hát hol van? Nem tudja hova tenni az eseményeket, pedig ő is évek óta hányszor ült Jézus lábainál. Ott volt a hegyen, a bárkában, a tengerparton, betegágyak mellett, ott volt a temetőben, látta Lázár sírjánál, mi mindent látott. De hát ilyenek vagyunk mi. Minden ragad ránk. Hazugság, hülyeség, a szenny ragad. Ami Isten országából jön, az nem talál helyet a mi szívünkben, olyan kemények vagyunk, mint a gránit.
 János azonban látott és hitt. Mi magyarázza, hogy ez a fiatal János elsőre nyitott a húsvéti hitre? Az, hogy utoljára maradt a Golgotán. Hol volt a többi? Péter háromszoros tagadása után ki tudja, hol ontotta égő könnyeit. Júdás már ott lógott azon a faágon, a többiek mind életükért reszkettek, tűntek el ismerősnél, rokonnál. János ott volt a Golgotán. Mária mellett állt. Mindent látott, mindent hallott. Előtte kibomlott a világ legpáratlanabb és legmegrendítőbb szenvedése, halállal való tusája, majd a halál beállta. Micsoda mondatok! Hogyan gondoskodott édesanyjáról és bízta a fiatal Jánosra: anyád helyett legyen az én anyám a tiéd. Hogyan gondoskodott Jánosról, mondván Máriának: helyettem szeresd Jánost fiadként. Hogyan vállalja megragadó módon az emberi testi szenvedés egyik legnagyobb voltát, a szomjúságot. Hogyan ostromolja az eget, amely hallgat és bezárult fölötte. Aztán, mint valamikor Názáretben a kis gyerekágyában, mondja az esti imádságot: Majd felcsendül végső sóhajként a diadalmas szó: Aki utolsó volt Jézust kísérve a szenvedés útján az első a húsvéti hit elnyerésében.
 Szeretteim! Én azt hiszem, valamennyien szeretnénk itt és másutt is, eljutni arra a boldogító meggyőződésre, hogy valóban én már nem tartozom a régi kételkedők közé, én hihetek, élhetek a bűnbocsátó szeretetből napról-napra. Abból erőt kapok a megújulásra. Tudok már harcolni a bűn minden formája ellen, és épp ezért egyre inkább betölt a szeretet. Örömmel tudok szolgálni, áldozatot hozni, nem félek a haláltól, mert nem a sötétet látom magam előtt, hanem a növekvő fényt. Ugye, milyen jó lenne ennyire szabaddá, ennyire igazán keresztyénné lenni!
De nem lehet ám elkerülni nagypénteket, Testvér! Az nem megy úgy, hogy te nagy ívben elkerülöd mindazt, ami történt karácsony éjszakájától, az inkarnációtól kezdve Jézus minden szelíd tanításában, példaadásán, csodálatos irgalmas szeretetén, aztán a vállalt küldetésén, mérhetetlen szenvedésén át a kereszthalálig. Ezt elkerülni nem lehet. Ha te nem vagy hajlandó végigkísérni a te Uradat, az éretted szenvedőt a Via Dolorosán, a fájdalmak útján, nem jutsz el, nem juthatsz el a húsvéti hitre! Mert amikor benézett János, aztán megállt kint, akkor rendeződtek benne a dolgok. Az volt az utolsó impulzus. Annyi jelt látott, számon tartott, amire nincs magyarázat, ami mind vizuális esemény. Nincs analógia se a természet világában, se a történelemben.  Páratlan és egyedi. Jézus életének, szeretetének valóságos jelsorozata gyűlt össze János szívében és értelmében, és ez volt az utolsó. Fülébe csengett még nagypéntektől minden szó, előtte volt még az a szelíd, alázatos, meggyötört férfiarc, ezért elsőnek pattant a szívében a húsvéti hit szikrája, és ezért írja az evangéliumot: mindezt azért jegyzem fel nektek is, akik bárhol bármikor olvassátok, hogy erre a hitre eljussatok. Ez a hit adjon nektek életet! Azt az életet, amely élet nem egyszerűen a mostani életnek a folytatása. Ugyan mi lenne abban evangélium? Hiába toljuk ki az öregség, a természetes halál dátumát óriási tudományos felismerésekkel, egészségünk áldozatos munkájával. Jézus ajándéka nem ez az élet. Nem a biosznak, a biológiának a meghosszabbítása. A feltámasztott Lázár is meghalt újra. A naini fiú, aki kikerült a koporsóból később meghalt ő is. Amikor Jézus feltámadásával kapcsolatban a visszakapott életről van szó, az minősített élet. Olyan, ami eddig el volt zárva előlünk. Hogy mondja nagyon megragadó, képies formában a Genezis könyve? Ott állnak villogó pallossal az angyalok, nem engednek be oda, ahonnan a saját lázadásunk, önösségünk kisodort. De nagypénteken fordult a kulcs. Ember bűnére hull a Bárány vére és felcsendül a leghatalmasabb szó: meg vannak bocsátva a te bűneid! A kulcsfordulásra nyílik a húsvéti ajtó. Íme, tied az az élet, amelyet többé nem veszélyeztet, nem szennyez semmi. Amelyben nincs ellentmondás, amelyhez nem tapad szorongás, hogy vajon igaz‑e? Nem kíséri félelem: meddig tart? Valami határtalan, valami maradéktalan, teljes, igazi örök élet, amit Jézus ad húsvét ajándékaként mindannak, aki Őbenne bízik.
 Előbb énekeltünk egy éneket, ünnepi istentiszteletünk kezdetén. Sok száz évvel ezelőtt élt hívő írta és vallotta minden strófa végén: ez az én bizodalmam! Hadd kérdezzem meg tőled Testvérem, pécsi gyülekezet tagja, jól ismert, sokszor járt, ritkán járt, fiatal és korombeli, középkorú és gyerek, hadd kérdezzem meg tőled: Boldog az az ember, aki nemcsak énekli, hanem aki a szívéből vallja, és ujjongva hirdeti: én is tudom már, mit jelent kikerülni abból a régi világból, ahol bűn és bűnhődés, testi-lelki betegség, félelem és magány, ördög hatalma és halál pusztító ereje dolgozik, és elindulni szembe a mindenséget betöltő fénnyel, a szeretetnek örök áradásával. Újra azzá válni, akivé Isten álmodott a teremtés hajnalán. Akivé visszaújít téged engesztelő vérében a Názáreti Jézus. Boldog az, akinek az idei húsvétja egy halálra orientált, rettegő, vagy halált vágyó nyomorult emberiségben, íme, a feltámadt és élő Úrra tekint! Felcsap az ő csapatának tagjai közé — igen, énekli a második énekünket: ‘Jézus él, én is Vele!’ Te is, Vele akkor is, ha múlnak az évek. Ha talán rettegsz, hogy ez a betegség már nemigen gyógyítható. Akkor is igaz! Mert a régi világ utolsó romjai vannak már csak útban, de a szíved Benne bízik. Megtisztult tekinteted Őt látja. Mert ott a helyed és a helyem János mellett! Mint aki látott — és hitt! Ámen.”

:
„Krisztus feltámadott
 János 20,1-10
Húsvét I. napja

A felolvasott igében egy szemtanú beszéli el az első húsvétot. Nem történelmet akar írni. Ezért nem helyez súlyt arra, hogy mindent elmondjon s mindent pontos időrendi egymásutánban örökítsen meg. Élményét akarja szavakba önteni, s továbbadni. Ezért remeg benne leírásában annak a felejthetetlen, szürkülő húsvéti hajnalnak minden izgalma, egyben minden apró részlete is. Nem nevezi meg magát. Csak annyit mond magáról, hogy ő az a másik tanítvány, akit Jézus szeret vala. Tudjuk, hogy ez a tanítvány János.
1. Mindenekelőtt a húsvéti tényről beszél.
A húsvéti tény egy üres sír. Ezt látja a szürkületben Mária Magdaléna, ezt látja — már a felkelő nap fényében — maga János is. Ezt állapítja meg Péter, aki be is megy a sírba, átvizsgál ott mindent. Erről tesznek bizonyságot a sír őrizetére kirendelt katonák. Még az ellenségei sem merik letagadni. (Máté 28,11-15). Az üres sír mindenki által elismert húsvéti tény.
Miért nem ad Jézus az övéinek mindjárt valami ellenállhatatlanabb ténybeli bizonyítékot a feltámadásáról? Miért nem jelenik meg azonnal, megmutatva magát ország-világ előtt? Azért, mert Jézus azt akarja, hogy az övéi az igének és ne a szemüknek higyjenek. Az ige ugyanis világosan beszél a Messiás feltámadásáról. Utólag maga János is megállapítja (9. v.), hogy az írások, tehát már az Ótestamentum is beszél arról, hogy a Messiásnak fel kell támadnia a halálból. Meg van írva, hogy Isten nem engedi, hogy az Ő szentje rothadást lásson, s ezért nem hagyja őt a Seolban, az alvilágban (Zsolt 16,10). Hóseás még a feltámadás időpontját is megmondja: ‘Harmadik napon feltámaszt minket, hogy éljünk az ő színe előtt’ (6,2). Jézus maga is többször megmondotta övéinek, hogy fel fog támadni s az időpontot sem titkolta el előlük: harmadnapon fel fog támadni (Máté 16,21). Búcsúbeszédében is így vigasztalja tanítványait: ‘Ismét meglátlak majd titeket és örülni fog a ti szívetek’ (Ján 16,22). Jézusnak fájt, hogy övéinek nem volt elég az ige, ennyi és ilyen világos beszéd. Ezért tett — s tegyük hozzá ezek után: joggal — szemrehányást a tanítványoknak feltámadása után a hitetlenségükért (Márk 16,14). Óh, milyen csodálatos lett volna a húsvét, ha nemcsak angyalok és fegyveres őrök lettek volna a feltámadás szemtanúi, hanem szombat este, mikor feljött a hajnalcsillag, s végetért az ünnep kötelező csendje, a tanítványok kimentek volna a sírhoz, s ott leültek volna tisztes távolban az őröktől: várni Jézust, az őrök kérdésére pedig bizonyságot tettek volna arról, hogy Jézus ígérete szerint fel fog támadni harmadnapon, ők tehát kijöttek, hogy fogadhassák őt, ha majd kijön a sírból! Lehet, hogy kinevették volna őket az őrök, lehet hogy eszelősöknek tartották volna őket, de mikor hajnalban a sziklarobajt is túlharsogta volna a tanítványok üdvrivalgása: Hozsánna néked, Jézus!, akkor az bizonnyal nemcsak Jézust, a tanítványokat, hanem ezeket a fegyveres őröket is megrendítette volna. De hát ez is a Megváltó szenvedéseihez tartozik, hogy mikor feltámad, csak az angyalok fogadják őt.
Elég‑e neked húsvéti ténynek az üres sír, vagy hitetlenséged más és nagyobb ténybeli bizonyítékot kíván? Ne szomorítsd feltámadott Uradat azzal, hogy az ige számodra nem bizonyíték!
2. János ezután a húsvéti magyarázatról beszél.
A tény magyarázatot követel. Ez elől a követelés elől csak úgy lehet ideig-óráig megszökni, ha az ember egyszerűen letagadja a tényt, mely kellemetlen neki. Érdekes, hogy Jézus ellenségei meg sem kísérelték letagadni az üres sír tényét. Pedig meg lett volna erre a lehetőségük. Ha a főpapok és farizeusok a jelentéstételre a városba szaladó, megijedt őröket visszaparancsolják a sírhoz, újra ráhengeríttetik a sír szájára a nagy követ, hivatalos pecséttel újra lepecsételik, az őrséget újra felállítják, nyoma sem lett volna a feltámadásnak akkorra, mikor az asszonyok jönnek a sírhoz. A szürkületben az őrségen kívül talán senki sem vette volna észre. A kegyelettől indított asszonyokat vissza lehetett volna parancsolni a sír felnyitásától a feltörhetetlen hivatalos pecsét tiszteletben tartásával, az őröket, saját érdekükben is, hallgatásra lehetett volna bírni, s ezt egy kis pénzáldozat jól elősegítette volna. Így ‘megszűnt’ volna az üres sír kellemetlen ténye. Mindezt azonban nem merik megkísérelni. Tudják, hogy az az üres sír ott Arimathiai József kertjében nem őrizhető örökké éjjel és nappal. Egyszer mégis csak kitudódik, hogy a pecsét nem holttestet, hanem egy hazugságot takar. A tény letagadása helyett tehát a tény megmagyarázásához fordulnak.
Akinek nem kell a hit magyarázata, az mindig az emberi értelem spekulációra kénytelen rászorulni. Érdekes, hogy itt Jézus hívei és ellenségei egy vonalon futnak. Mindegyik azzal magyarázza az üres sírt, hogy tetem rablás történt. Mária Magdaléna is azzal a hírrel lohol Péterhez és Jánoshoz: Elvitték az Urat a sírból! (Ján 20,1), s a főpapok és vitézek is ezt híresztelik: Ellopták a Jézus holttestét a sírból (Máté 28,18). Mindegyik a másikra fogja. A hívek a főpapokra gyanakodnak, a főpapok a tanítványokat vádolják. A hívek azonban hiszik is ezt a magyarázatot, a főpapok és a katonák azonban tudják, hogy hazudnak.
A spekuláció magyarázata azonban mindig több hitet követel, mint a hit magyarázata. Nehéz elhinni, hogy a megriadt tanítványok, akik közül az egyik elárulta, a másik még azt is letagadta, hogy ismeri, a többiek pedig egynek kivételével még mutatkozni sem mertek a kereszt alatt, most egyszerre ilyen vakmerőek lesznek. Azt is nehéz elhinni, hogy az őrök olyan mélyen aludtak, hogy közben felébresztésük nélkül sírt lehet feltörni, s egy nehéz holttestet elcipelni. Azt meg egyáltalán nem lehet elhinni, hogy a tanítványok megtámadták az őröket, lefegyverezték őket, s úgy vitték el, mint valami győzelmi zsákmányt a Jézus holttestét. Egy holttestet pedig úgy elrejteni, hogy sohase akadjanak a nyomára, egyenesen lehetetlen. A hit magyarázata egy csodában hisz, az emberi spekuláció magyarázata a csodák egész sorozatában kénytelen hinni.
A hit egyszerű magyarázatával tudsz‑e megállani a húsvéti tény előtt, vagy te is még a spekuláció szövevényében gyötrődsz?
3. A húsvéti valóságról beszél ezután János apostol.
A valóság az, hogy Jézus feltámadott. Nem tudta fogvatartani a sír. Ez a feltámadás egészen különleges. Mária Magdaléna, akinek nem sokkal ezután a jelenet után megjelent a feltámadott Úr, azt gondolja, hogy úgy támadt fel, mint pl. a naini ifjú, Jairus leánya, vagy Lázár. Ezért akarja őt földi módon üdvözölni. Jézus feltámadása azonban egészen más, mint az általa feltámasztottaké. Azok fölött csak egy időre tört meg a halál hatalma. Meg tudtak szökni egy időre a halál börtönéből, de a halál utánuk jött, s egy idő múlva mégiscsak meg kellett nekik halniuk. Jézus örökre megszabadult a haláltól. Feltámadása nem visszatérés az ideigvalóságba, hanem áttörés az örökkévalóságba. Krisztus a halál legyőzője.
A halál fölött aratott győzelmét feltámadása csak megpecsételte, a halált tulajdonképpen halálával győzte le. Halálával szerezte meg számunkra bűneink bocsánatát s ezzel felszabadított a halál törvénye alól, mely szerint a bűn zsoldja a halál. Akinek bűne megbocsáttatott, az immár feltámadott a halálból az örök életre. Volt neked már ilyen húsvétod?
4. Végül a húsvéti hitről szól még pár alázatos szót az apostol.
Közben felkelt már egészen a nap. Sugárözönében hárman rohannak a sír felé: Mária Magdaléna, János és Péter. Elől János szalad. Viszik a fiatal, fürge lábai, de talán méginkább a Krisztusi szerelme. Utána Péter siet. Nem csak a kora miatt lassúbb a járása, talán az is hátráltatja, hogy közben eszébe jut: Ha mégis ott van valahol Jézus holtteste a sír mélyén, hogyan fogok én találkozni annak a holttestével, akiről esküdözve azt állítottam, hogy soha sem ismertem őt? Leghátul bizonnyal a kifulladt, lihegő Mária Magdaléna iparkodik. Hárman látják ugyanazt a húsvéti tényt. Mária Magdaléna azt mondja: Elvitték az Urat. Péter nem talál az egészre magyarázatot. Nem hiszi, hogy elvitték volna, de nem tud feleletet adni arra a kérdésre, hogy hát akkor hová lett, csak magában csodálkozik a dolgon (Luk 24,12). János azonban hiszi, hogy feltámadott a halálból (8.v.). Vajon mi viszi őt hitre? Elcsodálkoztok, ha megmondom: A sírban talált rend. A gondos rend világosan mutatja, hogy nem történt rablás. Az otthagyott halotti lepedők és fejkendő erről beszél neki, hogy aki itt volt, annak nincs többé szüksége halotti lepelre. Döntő lehet számára, hogy hol van a lepedő, s hol a fejkendő. Külön fel is jegyzi. Arról, ahogyan szépen össze vannak hajtva a lepedőlt, s külön összegöngyölítve a fejre való keszkenő, ráismer a Jézus rendjére. Így szokta ő a ruháját rendbe rakni. Ő volt itt. Ő ment el innen. Élve ment el. Feltámadott!
Jöjj, álljunk lélekben a húsvéti üres sír mellé, emlékezzünk az igére, a feltámadást ígérő írásokra, s csillogó szemmel ezzel menjünk haza a mieinkhez: Feltámadott az Úr! Bizonnyal feltámadott! Vele együtt rajtam sincs többé hatalma a halálnak! Ámen.”

:
„1949. április 17.
HÚSVÉT
A hét első napján, korán reggel, amikor még sötét volt, a magdalai Mária odament a sírhoz, és látta, hogy a kő el van véve a sírbolt elől. Elfutott tehát, elment Simon Péterhez és a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett, és így szólt hozzájuk: ‘Elvitték az Urat a sírból, és nem tudjuk, hova tették!’ Elindult tehát Péter és a másik tanítvány, és elmentek a sírhoz. Együtt futott a kettő, de a másik tanítvány előrefutott, gyorsabban, mint Péter, és elsőnek ért a sírhoz. Előrehajolt, és látta, hogy ott fekszenek a lepedők, de mégsem ment be. Nyomában megérkezett Simon Péter is, bement a sírba, és látta, hogy a leplek ott fekszenek, és hogy az a kendő, amely a fején volt, nem a lepleknél fekszik, hanem külön összegöngyölítve, egy másik helyen. Akkor bement a másik tanítvány is, aki elsőnek ért a sírhoz, és látott, és hitt. Még nem értették ugyan az Írást, hogy fel kell támadnia a halottak közül. A tanítványok ezután hazamentek.
Jn 20,1-10
EMBEREK AZ ÜRES SÍRNÁL
Ünneplő gyülekezet, testvéreim a Jézus Krisztusban! Ebben a húsvéti szent történetben nem találkozunk magával a feltámadott Úr Jézus Krisztussal, csak azokkal az emberekkel, akik először vették észre az üres sírt. A Krisztus sírja mellett húsvét hajnalán három embert látunk.
 Ezek közül az első . Ennek a felolvasott igének alapján a húsvét mérlegére téve őt, kénytelenek vagyunk róla megállapítani azt, hogy hitetlen ember. Azon a napon, amikor megtért az Úrhoz, elhagyva a bűnös világot, igaz bűnbánat viharzott át a lelkén, azon a napon igaz szeretetre gyulladt a szíve az iránt a Jézus iránt, aki megbocsátotta régi életének minden bűnét, minden nyomorúságát. Bizonyos, hogy Mária Magdaléna végigkönnyezte az egész nagypénteket, és ezek a könnyek az őszinte részvét könnyei voltak. Nagypéntek estéjén ott látjuk őt a kereszt mellett, hogy szolgáljon a halott Jézusnak. Ott van, amikor leveszik a testét, ott van, amikor eltemetik arimátiai József sziklasírjába. Húsvét hajnalán kegyeletes szokásból kimegy Krisztus sírjához azért, hogy emlékezzék életéről, hogy megkönnyezze még egyszer a halálát, és elsóhajtson ott a sír mellett egy csendes imádságot. Húsvét hajnalán, ott a sírkertben hirtelen és váratlanul találkozik a húsvéti csodával. A sír üres. És akkor, testvéreim, ott, az üres sír mellett kitűnik erről a Mária Magdalénáról, hogy hitetlen ember, mert nem tud mit kezdeni a húsvéti csodával. Valami emberi megoldást, valami érthető magyarázatot keres, és amikor megtalálja ezt a magyarázatot, akkor hirdeti a tanítványoknak: Nem tudjuk, hol van az Úrnak teste, bizonyára elvitték, bizonyára ellopták, és máshová rejtették el. Szegény Mária, és szegény mai Máriák! Kegyeletes szokásból itt vannak ma is. Az is bizonyos, hogy sokszor átviharzik szívükön az igazik bűnbánat érzése. Néha ott látjuk a szemükben a részvétnek és a meghatódottságnak a könnyeit is, és el kell ismernünk, hogy ezek a könnyek igazi könnyek. Tudnak szolgálni is a halott Jézus körül. De nem tudnak mit kezdeni a húsvéti csodával. Nem tudnak a mai Mária Magdalénák hinni abban, hogy az anyaszentegyháznak nem halott Jézusa van, hanem feltámadott és élő Krisztusa. És amikor esztendőről esztendőre egyszer eljön a húsvéti ünnep, és amikor esztendőről esztendőre hirdetik nekik azt, hogy az Úr Jézus Krisztus feltámadott, akkor nem tudnak mit kezdeni ezzel a húsvéti ténnyel, ezzel a húsvéti evangéliummal. De hogy megnyugtassák magukat, mégis keresnek valami emberi magyarázatot, valami érthető megoldást, és azt hiszik, és azt hirdetik, hogy a húsvéti csoda nem történelmi tény, hanem nagyon mély és nagyon szép szimbólum, jelképe annak, hogy az eszmét és az igazságot nem lehet megölni, nem lehet elzárni a sírba, mert az kitör a sírból, és diadalt arat.
 Ott látjuk a Krisztus sírjánál a másik szereplőt is: Pétert. Péter nem szólal meg húsvét hajnalán, de viselkedése, magatartása láttán meg kell állapítanunk azt, hogy . Péter is keresi a magyarázatot, szeretné tudni húsvét felől az igazságot. Később ér oda a sírhoz, mint János, hiszen idősebb, fáradtabb ember, de mint az azonnali cselekvés embere, előbb megy be a sziklasírba, keresi a nyomokat, a bizonyítékokat: vajon mit higgyen, mit gondoljon arról a letagadhatatlan tényről, hogy a Krisztus sírja üres. Péter ott a sírban a balzsammal átitatott lepedőket látta, és ott látta külön egy másik helyen azt a kendőt, amellyel az Úr megkínzott arcát takarták le. Ezekből a dolgokból Péter meg tudta állapítani azt, hogy Jézus testét nem lophatták el, hiszen ha ellopták volna, akkor nyilvánvaló dolog, hogy a lepedőkkel és a kendővel együtt vitték volna el. De mi történt? Ez a kételkedő Péter nagy kérdése: Ki tud nekem választ adni, vajon mi történt húsvétkor? Testvéreim, a mai Pétereknek több jelet, nyomot és bizonyítékot tudunk felmutatni. Ha valaki Péter lelkületével jött, akkor most felmutatom itt az apostoloknak, az első tanítványoknak, az első gyülekezetnek, a szemtanúknak írásba foglalt bizonyságtételét arról, hogy az Úr Jézus Krisztus feltámadott, és ők találkoztak is ezzel a feltámadott Úrral. Pál apostol pl. az 1Kor 15. fejezetében, az oltári igét megelőző versekben arról beszél, hogy a feltámadott Jézus megjelent az apostoloknak, azután megjelent mintegy ötszáz atyafinak, akik közül sokan még a levél írása idejében életben vannak, és végül, ahogy írja Pál, mintegy idétlennek, megjelent neki is.
Testvéreim, ez az írásba foglalt tanúskodás nem intézhető el könnyed kézlegyintéssel, ezek a tanúk hitelt érdemelnek. Majdnem mind olyan emberek, akik halált szenvedtek az igazságért. Egy kevés hazugsággal, egy kis megalkuvással megmenthették volna az életüket és az egzisztenciájukat, de ők olyan fanatikus szerelmesei voltak az igazságnak és az élő igazságnak: Jézus Krisztusnak, hogy inkább vállalták az üldöztetést, a nyomorúságot, és közülük sokan vállalták a halált is.  És amikor az emberek, sok százan, mind azt mondják: Mi találkoztunk a feltámadott és élő Jézus Krisztussal — akkor nekünk nem szabad kételkednünk az ő tanúságtételükben. Azok a Péterek, akik kereső lélekkel, kutató szívvel jöttek el ezen az ünnepen ide a templomba, és felvetik ezt a kérdést: vajon mi történt valóban húsvét hajnalán, nos, itt láthatják a bizonyságot ezekben a történelmi tanúságtételekben, amelyeket egybefoglalt a Szentírás. De nemcsak a Szentírás tanúságtételét tudom előtárni, hanem az anyaszentegyház történetének és a mai életnek ezer más jelét és bizonyságát is. Testvéreim, száz‑ és százezerszámra élnek az anyaszentegyházban olyan bűnösök, akik megszabadultak a Sátán kötelékeitől. Száz‑ és százezerszámra élnek az anyaszentegyházban olyan szenvedők és nyomorgók, akik a szenvedés legnagyobb mélységében is örvendező szívvel tudnak hozsánnát zengeni az Úrnak. Az anyaszentegyházban meghaltak már milliók, akiknek a halál óráján a szívükben békesség volt. Ezek jönnek most ez elé a húsvéti gyülekezet elé, jönnek a kételkedő Péterek elé hosszú sorban, hogy felmutassák a szabadságukat, örvendezésüket, békességüket, és egy szívvel és egy szájjal azt vallják, hogy ezt a szabadságot, ezt a boldogságot, ezt a békességet nem egy halott történelmi hőstől kaptuk, nem is egy magasztos eszmétől vettük, hanem az élő Jézus Krisztustól, akivel találkoztunk. Kereső és kételkedő Péterek elé íme, felvonultatjuk az anyaszentegyház minden bizonyságtevőjét, minden boldog lelket, aki találkozott az élő Jézus Krisztussal. És én mégis tudom, testvéreim, hogy ennek az ezernyi bizonyságtételnek az ellenére a kételkedő Pétereket földi jelekkel és emberi szóval nem lehet meggyőzni. A húsvéti szent csodát nem lehet emberi ésszel megérteni. A húsvéti csodát csak hittel lehet felfogni.
 És a harmadik húsvéti szereplő szívében . Ez a harmadik szereplő János. Nem nevezi meg magát, ő szerény. Csak így szól magáról az evangéliumban: az a tanítvány, akit Jézus szeretett. De tudjuk, hogy kiről van szó. Ez a János megjegyzi magáról, hogy ő húsvét hajnalán ‘lát és hisz’. Ez a János nem hitetlenkedik, mint Mária Magdaléna, nem is kételkedik, mint Péter. Ez a János nem keres valamilyen emberi magyarázatot, hogy ellophatták a testet, vagy hogy itt csak szimbólumról van szó. Ez a János nem is keresi a földi jeleket és nyomot, a bizonyságot, hogy ezekre nézzen. Ez a János Jézus Krisztusra néz, hívő szemmel tekint Jézusra. Ott áll az üres sír mellett, eszébe jut Jézusnak minden tanítása, és János tudja azt, hogy aki ezeket a tanításokat elmondta, az nem lehet más, csak Isten Fia. Ott a sír mellett emlékezik János Jézusnak minden szent csodájára, és felötlik az eszében, hogy aki ezeket a csodákat cselekedte, az nem lehet egyszerű ember, mert ilyen csodákat nem lehet tenni emberi erővel, csak mennyei erővel. János ott a sír mellett végigéli az egész nagypénteket. Igen, ő nagypénteken látta, hogy az a Jézus, aki meghal ott a kereszten, nem lehet csak ember, az nem lehet más, mint Isten szent Báránya, az a Megváltó, aki magára vette a világ bűneit. És éppen ezért János húsvét hajnalán hiszi azt, hogy Jézus nem maradhatott a sírban, hiszi azt, hogy ennek a Jézusnak fel kellett támadnia azért, hogy felmenjen az Atya jobbjára és onnan jöjjön el majd ítélni amaz utolsó napon élőket és holtakat. Testvéreim, én meg vagyok győződve arról, hogyha ez a János nem látott volna üres sírt, ha nem látta volna a feltámadás bizonyságait, ha nem találkozott volna az Úrral, hanem csak hirdettetett volna neki úgy, mint nektek, az a tény, hogy Jézus így tanított, így cselekedett csodát, így halt meg és így támadott fel, nos, meg vagyok győződve arról, hogy ez a János akkor is szívének minden hitével, kételkedés nélkül hitte volna és hirdette volna a húsvéti evangélium igazságát, hogy Jézus feltámadott, él és uralkodik mindörökké.
 Testvéreim, ezen a mai húsvéti ünnepen ugyanolyan gyülekezet van itt a Krisztus körül, mint azon az első húsvéti hajnalon. Itt vannak a Jánosok, akik boldog hittel hiszik és hirdetik, hogy nekik feltámadott és élő Uruk van. De tudom, hogy itt vannak a Mária Magdalénák, és itt vannak a kereső és kételkedő Péterek, akik úgy szeretnének hitre jutni, úgy szeretnék vallani, hogy nekik is feltámadott és élő Uruk van. Milyen csodálatos volt az első húsvéti ünnepen az, hogy hitre jutott Mária, és nem sokkal később hitre jutott Péter is. Mária még azon a napon, ott a sírkertben találkozott Jézussal, aki így szólította meg: Mária! Mária meglátta az Urat, és azt mondta: Mester! És attól kezdve nem kételkedett, attól kezdve ő is tudta, hogy él az ő Megváltója, él az ő Krisztusa. Nem sokkal később az Úr felkereste a kételkedő Pétert, megszólította őt, személyesen foglalkozott vele. A tanítványok füle hallatára háromszor kérdezte meg Pétertől: Simon, Jónának fia, szeretsz‑e engem? És a kételkedő Péter így felel: Uram, te tudod, hogy én szeretlek téged. És ott a Genezáreti-tenger partján e csodálatos beszélgetés alkalmával a kételkedő Péter hitre jutott. Merem hirdetni nektek, hitetlen Máriák, és kereső, kételkedő Péterek, akik itt vagytok ma, azt a húsvéti szent üzenetet, hogy ne rejtőzzetek el, ne menjetek el Krisztus üres sírja mellől hitetlenül, ne menjetek el szívetekben kételkedéssel, hanem cselekedjetek úgy, mint ahogy a tanítványok cselekedtek, akik övéik között maradtak. Maradjatok ti is a tieitek között, maradjatok ebben a tanítványi közösségben, maradjatok ebben a gyülekezetben! Higgyétek el, hogy az élő Jézus Krisztus nem máshol jár, hanem itt, az övéi között, itt jár a gyülekezet előtt, itt adja az ő élő igéjét, itt lehet találkozni vele. Ne rejtőzzetek el, maradjatok a gyülekezetben, és a ti számotokra is eljön a húsvéti boldog pillanat, amikor megérzitek, hogy szól tihozzátok is, és nektek is mondja: Mária! És akkor majd így felelhettek neki felvillanó szemmel, fellobbanó reményéggel: Mester! Hát te valóban élsz?! Ne féljetek, Péterek, az Úr megkeres titeket is, és személy szerint megszólít majd egyszer: Simon, Jónának fia, szeretsz‑e engem? És akkor ti is boldogan, hittel tudtok válaszolni: Igen, Uram, te tudod, hogy én szeretlek téged! Máriák és Péterek, az Úr megkeres titeket, az Úr megszólít titeket, és megajándékoz a János boldog húsvéti hitével! Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/