From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Tuesday, September 20, 2005 2:01 AM

Subject: Jn 15,9-14. - Halálos szeretet - Szentháromság u. 18.

Kedves ‘Szeretteim és Barátaim’!

Elkerülendő a pótgép halálának e-mailt halasztó hatását, inkább most gyorsan elküldöm a csomagom... ;-( Fogyasszátok szeretettel! ;-)

Vázlatkísérlet:

Halálos szeretet

‘Tartalék szeretet’

Atyai szeretet

Krisztusi szeretet

Baráti szeretet

A vázlathoz:

Szoktuk is mondani: halálosan szeretem. Aztán leginkább azt értjük alatta: belepusztulnék, ha el kellene veszítenem... Pedig ez csak önzés — nekünk van szükségünk valamire. Ez csak érdekházasság... Jézus egészen másfajta értelemben beszél halálos szerelemről: a szeretet nem a másik elvesztésébe hal bele, hanem éppen a másikért való odaadásba; mert a szeretetnek még a saját élete sem drága a másikért...

‘Tartalék szeretet’

A tartalékban tartogatott szeretetet most az alább leírt értelemben említem, miszerint egyes esetekben a készületlenség ellenszere lenne az, hogy a szeretetről beszélünk. Aztán olyan értelemben is gondolhatunk a szeretetre, amit nem az aktív, hanem csupán a tartalék készletünkben tartogatunk. Ott van ugyan a batyuban, de legfeljebb beszélünk róla, de nem élünk vele, nem éljük meg. Amit azonban Jézus mond a szeretetről, az leleplezi, hogy az ilyen ‘tartalék szeretet’ nem is szeretet.

Atyai szeretet

Jézus legelőször is arról beszél a szeretet kapcsán, hogy Ő miként szereti tanítványait — minket. Úgy, ahogyan az Atya is szerette (szereti) Őt. A testi apák és anyák esetén, ha nem a szélsőséges eseteket tekintjük, világos, mit jelent ez. Az éppen megszületett csecsemőt nem azért szereti a szülő, mert bármivel is rászolgálhatott volna — hanem egyszerűen mert az övé. Ez éppen elég indok. Épp ezen érdemtelenség miatt ugyanakkor önzetlen is a szeretet. Emberi vonalon persze sok hiányosságot tapasztalhatunk — főleg pl. intézetis gyermekek érezhetik ezt —, de akár még a hiányérzet is segítségünkre lehet abban, hogy belőle is következtessünk a tökéletes atyai szeretetre; arra a szeretetre, amivel a mennyei Atya szereti Fiát.

Krisztusi szeretet

Jézus azonban nemcsak azért beszél az Atya Iránta való szeretetéről, hogy reménytelen vágyakozást ébresszen bennünk, és csak irigykedjünk Rá, hogy bezzeg Őt miképp is szereti... Azért mondja mindezt, mert tudtunkra adja, hogy éppen ezzel a szeretettel fordul felénk is. végső soron tehát maga Isten szeret minket — az egyetlen Fiú mellett minden gyermekét. Nincs nagyszerűbb tudat, mint az, hogy Jézus követői az Ő szeretetében élhetnek. Ez a szeretet azonban nem valami vak szeretet. Nincs ugyan feltétele, nem szolgálhatunk rá — de kell legyen következménye! Meg kell maradni az Ő szeretetében. Sokat tépelődhetnénk azon, miképp lehet ezt elérni, és miképp szondázhatom meg magam vagy Őt magát a téren, hogy még benne vagyok‑e szeretetében. Jézus azonban igen egyszerűen tárja elénk a titkot: Úgy maradhatsz meg szeretetemben, ha megtartod parancsolataimat! Senki ne higgye, hogy hivatkozhat Jézusra, hivatkozhat szeretetre, hivatkozhat hitre, vagy hivatkozhat bármire úgy, hogy közben megszegi Urunk parancsolatait! A szeretet nem ponyva, amely szépen elleplezi a bűnöket! A szeretet csak az engedelmességből képes kinőni! Igaz, hogy a szülő nem azért szereti gyermekét, mert szófogadó, és a mennyei Atya sem — de a gyermek felől tekintve a szeretet megköveteli az engedelmességet!

Baráti szeretet

Atyai szeretet, Jézus szeretete — már ez is bizonyos értelemben egy csökkenés sorát jelzi. Még inkább így érezhetjük, amikor végül a baráti szeretet kerül elő. Mégis, a tettek tekintetében egyre emelkedünk. Míg az atyai szeretettel nem volt dolgunk, addig Jézus szeretetében maradásunk engedelmességet igényelt. Most pedig azt tudjuk meg, hogy a baráti szeretet halált igényel! Az igazi szeretet azt követeli, hogy áldozd oda életed a másikért! A halálosan szeretem tehát nem azt jelenti, hogy ha elveszítem a másikat, abba belehalok, hanem azt, hogy annyira szeretem, hogy meghalni is kész vagyok.

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Volt egy dokumentumfilm a TV-ben a gyermekkatonákról. Pl. afrikai polgárháborúkban használják fel (vagy inkább ki) őket. A film megbeszélése során pedig pszichológus (Ranschburg Jenő) és ENSZ képviselő politológus (sajnos a nevét nem tudom, a lényeg, hogy sok helyszínen járt ott ENSZ ellenőrként) vettek részt a műsorvezető (Baló György) kérdéseire válaszolva. Amikor a politológus megkérdezte Afrikában az egyik lázadó vezért, akinek a testőrei ilyen felfegyverzett gyerekek voltak, azt mondta, egyedül bennük bízik. Jobb katonák mint a felnőttek, mert játéknak képzelve (?!?) a háborút, nincs bennük félelem, nem féltik az életüket. A pszichológia oldaláról pedig arról van szó, hogy már kisgyerekként elszakítják őket a családjuktól (akik önként adják oda), és ezért az én tudatuk is egészen más lesz — tulajdonképpen inkább csak csoporttudatuk van, egyénileg legfeljebb mérhetetlen szégyent éreznek, ha pl. gyávának bizonyulnak. Így hát könnyedén feláldozzák az életüket is a csoportért; a barátaikért... — Hát, Jézus nem ilyen odaáldozott életről beszél!

Egy lelkész emlékezett vissza segédlelkészi idejére. Azt mondta, principálisán mindig látszott, mikor fordult elő az a ritka eset, hogy nem készült az igehirdetésre — mert ilyenkor mindig a szeretetről beszélt. Valóban sokan tesznek így, vagy gondolkodnak így. Való igaz, előfordul, hogy a készülés hiányát a szeretetről szóló részekkel próbáljuk leplezni. És valóban előfordul, hogy az igehallgató, amint a szeretetről hall, a készületlenségre gondol.

Van azonban ennek másik oldala is — hiszen épp azért nevezik a keresztyénséget a szeretet vallásának, mert ilyen központi szerepet játszik benne! Bárcsak igaz lenne, hogy a szeretetről csak akkor lenne szükség beszélni, ha az ember épp nem tud mit mondani, nem készült! Sajnos nem így van. Igaz, tulajdonképpen nem beszélni kellene, hanem szeretni. Keresztyének között, a szeretet vallásának tagjai között miért van mégis annyi szeretetlenség, sőt, egyenesen gyűlölet?! Bizony, bőven van mit gyakorolni, hogy az egymás elleni acsarkodás, áskálódás, bepanaszolás-feljelentgetés helyett végre tényleg elinduljunk a szeretet útján — az önfeláldozó halálba. Hiszen Jézus ebben nevezi meg a szeretet végső mértékét.

Mi bizony sokszor méricskélünk, hány csepp szeretetet adagoljunk a másiknak, mennyit is érdemel, ő mennyit viszonoz ebből, stb. Jézus azt mondja, hogy egyetlen végső mérték létezik a szeretet odaadásában — amikor az ember az életét adja! Van még tehát hova fejlődnünk. Különösen is akkor, ha most tiltakozol ez ellen a jézusi mérték ellen... Vagy ha igazat adsz ugyan, de életedben nyoma sincs ennek...

Az apostolok úgy tűnik, jól megtanulták a szeretet-leckét: mind (esetleg János mártíromsága vitatott) életüket adták Barátjukért és barátaikért. Mi hogyan állunk ezzel? (Persze nem feledem közben azt sem, hogy szó szerinti értelemben ez szükséghelyzetet igényel. Ugyanakkor a tapasztalat inkább az, hogy kicsinyesen a magunk életébe kapaszkodunk mindenáron, de nem merjük másokért odaáldozni magunkat. Nemhogy életünket, de időnket, energiánkat, tudásunkat sem...)

Szeretnél örömteli, boldog életet? És hogyan képzeled ezt elérni? Egy közvélemény-kutatás bizonyára nagyon változatos képet festene. Többségében önző válaszokat hallhatnánk — olyanokat, amelyek jobbik esetben csak annyiban tévesztik el a boldogság útját, hogy (majdnem) kizárólag magukra gondolnak, rosszabbik esetben pedig mások kárán törnének a célra. Jézus azonban elszakíthatatlanul összekapcsolja egyéni boldogulásunkat másokéval.

Dilige, et quod vis, fac! (Augustinus) — Épp az az értelme, hogy aki szeret, az már nem tehet akármit! Ezért ez a megfogalmazás nem szabadosság, csak szabadság… Aki szeret, az ‘automatikusan engedelmes’.

Engedelmeskedni Jézus módján nem egy minden erőnket felőrlő igyekezetet jelent, hanem örömöt! Hiszen akit szeretünk, annak kedvére tenni öröm — ha valóban szeretjük. Ez nem jelenti azt, hogy ne kellene áldozatokat is hozni — de ezen szeretetteli áldozatok révén teljesedik örömünk! Még akkor is, ha Jézus épp a legnagyobbra készül: „Nincs senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja barátaiért.” (13.)

A szeretet apostola a cselekedetek fontosságáról ír a lekcióban! Természetesen onnan szedte, hogy a textusban maga Jézus állítja elénk: a szeretet elválaszthatatlan a parancsolatoktól! Hazugság azt állítani, hogy szeretem Istent, ha közben nem törekszem teljes erővel arra, hogy parancsolatai szerint éljek.

Krisztust szeretni és Neki engedelmeskedni olyan elválaszthatatlanok, hogy körkörös megfogalmazást alkalmaz: „ha parancsolataimat megtartjátok, megmaradtok a szeretetemben, … Az az én parancsolatom, hogy úgy szeressétek egymást, ahogyan én szerettelek titeket.” (10.12.)

Kicsit furcsa, hogy barátainak nevezi a tanítványokat. Akkor értjük helyesen, ha nem egyenrangúságra gondolunk, hanem a folytatás alapján a (rab)szolgától való megkülönböztetésre — ez a barátság alárendelt barátság: „barátaim vagytok, ha azt teszitek, amit én parancsolok nektek.” (14.)

A barátság sokszor csak felületes kapcsolatot jelent, vagy formaságot (pl. Caesar barátja), akár lekezelő hozzáállást. Sokan úgy gondolják, azért kellenek a barátok, mert ha segítünk nekik, akkor majd ők is — ez azonban elég önző beállítás. Itt ilyenről szó sem lehet, hisz ez a barát életét adja, amit a legkevésbé lehet majd viszonozni! Az előbbi a eJtai~ro" (Júdásnak pl. ezt mondja Jézus is), most azonban a fivlo" szerepel, amelyben eleve benne van a (baráti) szeretet. (Érdekes szójáték azonban, hogy a barát mégsem baráti szeretettel, hanem agapéval kell szeressen, hogy életét adja a másikért...)

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Jn 15,9-11.

Hogy ez a benső és tökéletes természetfölötti egység megvalósuljon, ahhoz kell egy életet adó új áramlat, erő, s ez Jézus szeretete, az a szeretet, mellyel Jézus Krisztus szerette őket. Amikor azt mondja: ‘Maradjatok meg az én szeretetemben’, akkor ez azt jelenti, hogy a tanítványoknak úgy kell élniük, hogy mindig méltók legyenek az ő szeretetére.

Jn 15,12-17.

Az isteni szeretetről beszélt az előbb, most újra hangsúlyozza az emberek iránti szeretet parancsát. Ez a szeretet az Isten szeretetében gyökerezik, nem érzéki vágy, pillanatnyi rokonszenv vagy egyenesen érdek, a mértéke pedig a kereszt.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Ján 15,9

Eddig Krisztus a közötte és tanítványai között való belső egyesűlésről szólott, most jön a szeretetre, az egyesűlés alapjára. Először is azt mondja, hogy hozzájok való szeretete hasonló Atyjának őiránta való szeretetéhez, és inti őket azután, hogy e szeretetben maradjanak. Ez, úgymond a következő versben, viszonszeretet által történik meg. (Lásd Ján. 14,21.).

Ján 15,10

mint Istenember.

Ján 15,11

A mi egyesűlésünkről és kölcsönös szeretetünkről szólottam hozzátok, hogy a boldogság, melyet a szeretet által én magam is érzek, titeket is betöltsön, s az a legmagasb fokra emelkedjék. A szeretet parancsát azért adja tehát az Üdvözítő, hogy itt és a síron túl boldogítson; mert a szeretet boldoggá tesz.

Ján 15,12

Azon parancsok között, melyek megtartása nekünk Jézus szeretetét biztosítja, kiváltképen való a felebaráti szeretet. Ez mindig magában foglalja egyszersmind az Isten szeretetét is, mert a ki felebarátját igazán szereti, Istenért és Jézusért szereti őt.

Ján 15,13

Legfensőbb foka a felebaráti szeretetnek az, midőn valaki, ha a szükség úgy kivánja, nem csak becsületét, javait, egészségét odaadja azokért, kiket szeret (barátiért és elleneiért), hanem még életét is. Igy szeretett Krisztus.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Ján. XV. RÉSZ

Jézus gyakran használ ószövetségi képet tanítása megvilágításához. Az Ószövetség szerint Izráel a szőlőtőhöz vagy a szőlőhegyhez hasonló (Ézs 5:1–7; Ez 15; Hós 10:1; Zsolt 80:9). Annyira eleven volt ez a kép, hogy a szőlőtő végül Izráel népének szimbólumává lett. A makkabeusok érméin szőlőtő szerepel. Híres a templom homlokzatán lévő nagy arany szőlő. A szőlőtő elszakíthatatlanul Izráel világához tartozott.

Ján. 15,1–10. Az igazi szőlőtő.

Így jelöli magát Jézus. Ez az utolsó egó eimi beszéd. Funkciójának jelentőségét a kijelentés korábbi megszokott formájában hangsúlyozza. Az egó eimi igékhez hasonlóan azt húzza alá ezzel is, hogy Isten biztosítja az ember életét, Isten nélkül az ember nem élhet. Az aléthinos jelentése ‘igazi’, ‘valódi’, ‘nemes’. Az igazi szőlőtő az isteni világot jelenti, az igazság világát. Jézus léte tanítványai számára biztosítja a valódi életet; az Atya gondoskodásával együtt. A szőlőtő, a szőlővessző és a kertész az a három fontos tényező, amely a terméshez szükséges. A három kép és magyarázata nem értékelhető mereven. A lényeg az, hogy a szőlővesszőnek szőlőtőre és szőlősgazdára van szüksége ahhoz, hogy éljen és termést hozzon. Amelyik szőlővessző nem hoz termést, azt lemetszi a gazda. Nem elég a hajtásnak kifejlődni ahhoz, hogy életben maradjon: többre van szükség – gyümölcsre. A karpon pherein (‘gyümölcsöt hozni’) azt jelenti: aktív, tettekben megnyilvánuló hitben élni. Isten ítélő és tisztogató munkát végez a jobb termésért. A tisztogatás eszköze Jézus beszéde. Nem magától lesz tiszta az ember, nem is különböző emberi teljesítmény, hanem Jézus szava által. Az ő beszéde, megtisztító, élővé teremtő erő. A hozzá tartozás, a mellette maradás a tisztaság garanciája. A menein en azt jelenti, hogy hűségesnek lenni ahhoz, akihez odatartozik, akinek hitt: Istenhez, és részesülni az üdvjavakban. A bizalomnak hűséggel kell párosulnia ahhoz, hogy az ígéretes kezdet folytatódása gyümölcsöző legyen. A menein azt jelenti ebben az összefüggésben: végig megmaradni hitben. A Krisztussal való élő közösség titkáról és jelentőségéről van itt szó. Az a misztikus közösség, ami Krisztus és a hívők között van, racionális úton nem követhető, azonban hatásban érzékelhető. Az Úr szava nem száraz tanítás, nem dogma, hanem szabaddá és élővé tevő, az ember életét újjáteremtő erő. Az ember csak vele és általa élhet értelmes és tartalmas életet. Nála nélkül az újjáteremtő és teremtő erő nem érvényesül. Az értelmes és tartalmas emberi lét az újjáteremtőhöz kötött emberi lét. Az Istentől való függőség életet, az Úrtól való függetlenség, elszakadás halált jelent. A szőlővessző sorsa a halál, ha a gazda lemetszi a tőről. A Krisztussal való közösség nélkül nincs élet. A tűz és a megégetés a végső, a megmásíthatatlan ítélet szimbóluma. Aki nem marad hűséges az Úrhoz, az megsemmisül. Krisztus nélkül nincs üdvösség. A vele való közösség összeköti mindazokat, akik hozzá tartoznak. Általa a lehetőségek elképzelhetetlen gazdagsága tárul fel az ember előtt: A kérdés lehetősége adott. Amit akartok, azt előbb az Úr elé kell tárni, együtt kérni tőle, közösen. A többes számú formula az összhangot jelzi azok körében, akik kéréseikkel őt keresik. A közösen feltárt kérés számíthat a meghallgatásra, az Úr segítségére. Abból a szándékból lesz valóság, ami az Úr elé kerül. A jó dolgok kezdete az imádságban van. Az imádság meghallgatása jelzi, hogy a hívő az Úr erejével jár. Az imádság olyan párbeszéd, amely mozgást, jótetteket szül. Az ember aktívvá válik, a helyes úton jócselekedeteket visz véghez. A jó gyümölcs a szeretet tetteiben nyilvánul meg. A szeretetből való tettek dicsőítik az Atyát. Ezek a tettek Jézus tanítványainak ismertetőjelei. {

} Az eszkhatológikus lét a szeretetben való élet. Az eljövendő világ jó légköre a jelenlegi világban a szeretet. Az Atyának a Fiú iránti szeretete nyilvánvaló, és tovább érvényesül az Úr tanítványai iránt való szeretetében. A szeretet az a láthatatlan, de valóságos kötelék, amely nemcsak az Atyát kapcsolja a Fiúhoz, hanem a Fiút is tanítványaihoz. Az igény részéről tanítványai iránt az, hogy ebben a kötelékben maradjanak meg. Az Úr szeretetében megmaradni azt jelenti: az ő parancsolatai szerint járni, igényének megfelelően élni, tiszteletben tartani, valósággá tenni azt a normát, amit a szeretet parancsa rögzít. Jézus tanítványa nem öntörvényű, hanem Krisztus-törvényű. A tanítvány számára az engedelmesség modellje Krisztus. Ő az Atya akaratára figyelt, aszerint járt, a vele való közösségben maradt.

Ján. 15,11–17. Jézus választottainak lehetősége és felelőssége.

Jézus kijelentésének célja nemcsak az, hogy szabaddá tegye követőit a sötétség erőinek negatív, az életet megkeserítő, megrontó hatásától, hanem az is, hogy az ígéretes jövő reményében, annak pozitív hatását már a jelenben érvényesítse. A chara, ‘az öröm’, a Krisztus öröme lehet a tanítványi kör jellemző, meghatározó alapérzése, akkor is, ha az ő fizikai jelenlétét nélkülözniük kell. A Mester és tanítványai közti kapcsolat nem testi, nincs kitéve a testi, anyagi világ törvényszerűségeinek, az eszkhatológikus egzisztencia a jelenben a dicsőséges jövőt jeleníti meg, annak hatása alatt él. Minden, amit Krisztus eddig tanított, az ember, tanítványai boldog életéért történt; annak a lehetőségét teremtette meg, hogy a felszabadult, boldog élet részesei legyenek. Az ígéretes kezdet teljességre jutását Krisztus biztosítja. Az a parancs, amit Jézus a magáénak vall az egymás iránti szeretet (vö. 13:34). Jézus a szeretet radikalizmusának érvényesítését várja követőitől azzal, hogy önmagát adja modellként eléjük. Az egyik tanítványnak a másikhoz való viszonyában nem az a mérvadó, hogy mit tesz ő, hanem az, hogy mit tett, hogyan járt el az Úr. A többiekhez való viszonyuk példája nem a másik ember, hanem Jézus. Az ő szeretete határtalan, az ő szereteténél nincs nagyobb. Mindenét, az életét adja, az életét áldozza fel értünk. Ez a legtöbb, mi adható. Jézus szeretetét elfogadni azt jelenti: határtalan szeretetből élni, és azt ajándékozni tovább. Jézus azt igényli tanítványaitól, amit ő nyújtott nekik. {

} Őket a továbbiakban nem szolgáknak, hanem barátainak nevezi. Ez a maga korában még nagyobb jelentőségű kifejezésnek számít mint ma. Igaz, hogy az ószövetségi összefüggést tekintve a szolga kifejezés is méltóságot jelentett, ugyanis a mindenható Isten szolgájának lenni nagyobb méltóság, mint más helyen úrnak lenni. Így szerepel Mózes (5Móz 34:5), Józsué (Józs 24:29), Dávid (Zsolt 89:21) neve mellett, sőt az Újszövetségben Pál és munkatársai neve mellett is (Tit 1:1; Jak 1:1). Az Ószövetség és az Újszövetség emberei kiváltságnak tartották azt, hogy Isten szolgái lehetnek, mint ahogyan az is. Jézus viszont itt még annál is nagyobb dolgot ígér tanítványainak. Ábrahám Isten barátja volt. Isten barátja az, aki be van avatva az ő titkaiba (Ézs 41:8). A keleti királyok udvarában a kiválasztott emberek egy csoportja a király, az uralkodó baráti köre volt, akikre számíthatott; hősök, diplomaták, vezérek. A király barátjának lenni a legnagyobb méltóságot, közvetlen kapcsolatot jelentett az Uralkodóval. Jézus tanítványai, az ő közvetlen környezetének tagjai, az Úr barátai, akik tudnak Uruk dolgairól és arra hivatottak, hogy az ő intenciói szerint járjanak el. Az Atya titkaiba Jézus beavatta tanítványait, partneri kapcsolatban van velük. A tanítványok többé nem a szolgaság alatt lévő világhoz tartoznak, hanem az Úr mennyei udvartartásának megbecsült köréhez. A baráti viszony alapja Jézus döntése. Ő akarta, hogy népe köréből legyen egy olyan szűkebb kör, amely mellette van és munkáját végzi tovább. A tizenkettő kiválasztásának célja Krisztus megváltó munkája javainak hirdetése és megjelenítése a világban. A kapcsolattartás, az összeköttetés állandósul az imádság által. Az elhívás küldetésben folytatódik. A küldetés tartalma a világot Jézushoz vezetni az evangélium hirdetése és a szeretet tettei által. Maradandó gyümölcs az, ami az emberek sebeit nemcsak érzésteleníti, bekötözi, hanem meg is gyógyítja. A tanítványok kiválasztása nem azért történt, hogy Jézus kivonja őket a világból, hanem azért, hogy bevesse őket a világba az ott élő emberek javára, megmentéséért. Jézus baráti köre nem azért van, hogy élvezze Krisztus javait, hanem azért, hogy közvetítse, megismertesse, elvigye, elérhetővé tegye az emberek számára azokat. A barát bölcsessége és szeretete szükséges az eredményes munkához, amit imádságban lehet kérni és kapni. Az imádság meghallgatását ígéri az Úr. Az imádság a Fiú nevében szól az Atyához, ami azt jelenti, hogy az Úr akaratára hangolódva, Krisztus érdemére, számlájára hivatkozva történik mindez. Az imádság a mennyei erő igénylése az Atya megváltó terve időszerű részletének megvalósításához. A Jézus nevére való hivatkozás lehetségessé teszi mindannak a kérését, ami Isten dicsőségét és az ember javát szolgálja, de kizárja mindannak a kérését, ami az önzés jegyében való és mások kárát idézné elő. A parancs ismétlése megerősíti az egymás iránti szeretet kötelességét. Az egymás szeretete Jézus búcsúbeszédeinek állandóan visszatérő motívuma. Az egymás iránti szeretet az Istentől való erő jelentkezése az emberi kapcsolatokban, a gyülekezetben, az egyházban. Egymást szeretni azt jelenti, érvényesíteni azt a modellt, amit Krisztus adott, a másik javára, vagyis az egocentrikus életstílus helyett heterocentrikus életmódot megvalósítani (vö. 13:34).”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„1. SZERETETKÖZÖSSÉG A FŐVEL ÉS EGYMÁSSAL (15,1—17)

Ez a szakasz két részre oszlik: a) Maradjatok énbennem! 1—8. v., b) Szeressétek egymást! 9—17. v.

a) Maradjatok énbennem! (1—8).

…

… Még arról is szól Jézus — s itt ismétli a 14. részben elmondottakat — , hogy mit jelent ez az Őbenne élés. Igen egyszerű feleletet ad erre a kérdésre: szeretni Őt és megtartani az Ő parancsolatait. Bármily egyszerűnek látszik is a folyamat, azért ez a legmagasabb rendű viszony. Tulajdonképpen Krisztus és a hívő között az ismétlődik meg, ami az Atya és Krisztus között fennáll. Krisztus is szereti az Atyát és megtartja parancsait. Lehetetlen nem szeretni, mert Vele egy: Fia és válasz az Atya szeretetére. A tanítványoknak is lehetetlen nem szeretni Krisztust, mert Krisztus előbb szerette őket és annak, aki Őt szereti, amint a 14,21-ben látjuk, kijelenti magát. Mindig új, meg új titkot, csodát nyilatkoztat ki előtte, amelyek mind az ő szeretetének bizonyságai és mind az ő ígéretének zálogai. Ezért, ha a hívők Benne maradnak, a Jézus beszédei benne maradnak a hívőkben, azaz táplálják életüket, hozzák az ajándékokat, közlik az áldást és megerősítik az ígéreteket. Aki erre a benne maradó Igére felelve imádkozik, tulajdonképpen a magát kijelentő Istennel társalkodik s betelik: Kérjetek, amit csak akartok, s meglesz az nektek! A keresztyén hitnek egyik legnagyobb kockajátékosa: Szt. Ágoston mondta ki ezt a szót: Dilige, et quod vis, fac! [= Szeress, és tégy, amit akarsz!] Aki igazán szeret, az harmóniába kerül Isten akaratával, mert Isten az igaz szeretetet akarja. Aki a tiszta szeretet parancsára hallgat, akaratával Isten akaratát szolgálja. Ez alighanem egyetemes világtörvény lett volna, ha az embert s még a szeretetet is nem rontotta volna meg a bűn. Méltán záródik ez a fejtegetés a 11. verssel: ‘Ezeket mondtam nektek, hogy maradjon bennetek az én örömem és a ti örömetek teljes legyen.’ Egészen páratlan tanítás ez olyan valakinek az ajkáról, akit másnap keresztre vernek, olyan tanítványokhoz, akik megfeszített Mesterükért eltékozolják az életüket. Ez az az összecsendülő öröm, Krisztusnak és a hívőnek az öröme: halálban, feltámadásban és megdicsőülésben, ami a keresztyénségnek a nagypéntek és húsvét, a halál és az élet, a szenvedés és a győzelem egészen páratlan érzelmi reflexét biztosítja.

b) Egymást szeressétek! (12-17. v.). Emlékezünk, hogy a lábmosás szertartásában Jézus tanítása kétfelé oszlott. Egyik a tanítványoknak Hozzá való viszonyát illette, a hit titokzatos örvénylésével. A másik a tanítványoknak egymáshoz való viszonyát rendezte, és őket az új törvényadásra, a szeretet nagy parancsolatára elkészítette. Itt is azzal folytatja a 12. versben: ‘Ez az én parancsolatom, hogy úgy szeressétek egymást, amint én szerettelek titeket!’ Az egymás iránti szeretetnek alapja, forrása, létesítő előzménye az, hogy Ő szeretett minket. Mégpedig a legnagyobb szeretettel: ‘Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mint ha valaki életét adja az ő barátaiért.’ Jézus itt barátnak nevezi tanítványait.

Ezzel egy új Igét dob bele a szívünkbe. A keresztyén hívő Jézusnak a barátja. Ennek értékeléséhez két dolgot kell tudni. Egyik az, hogy a Szentírás Ábrahámot Isten barátjának nevezi. (Ézs 41,8 2Krón 20,7 és Jak 2,23). Ez tehát a legmagasabb kitüntetést jelentette, mert Isten azt ékesítette fel vele, akiben a kiválasztás megtörtént, s akit a Szentírás a hívők atyjának nevez. A másik az, hogy mikor az Evangéliumnak ezeket a sorait írták, már általános volt a keresztyénségben a páli gondolat Jézus Krisztusnak, az Úrnak tulajdonáról, rabszolgájáról: a hívőről, akit Krisztus a bűn szolgaságából élete lefizetésével tulajdon vérével váltott ki és tett szabadossá. Nem lehetetlen, hogy reminiscentiaképpen belejátszódott egy harmadik gondolat is. A Caesar leghívebb tanácsadóit, mondjuk így: minisztereit címmel tüntette ki, amilyen nálunk pl. a titkos tanácsosság volt, vagy a spanyol udvarban a király unokaöccse. Ez a cím így hangzott: a Caesar barátja. Jézus mindenesetre valami egészen benső, egészen szabad viszonyt akart kifejezni vele, amit meg is magyaráz a 15. v.-ben. {

} A keresztyén ember nem lehet szolga, mert a szolga nem tudja, mit cselekszik az ő ura, viszont a Jézus tanítványai mindent megtudtak, amit az Úr az Ő mennyei Atyjától vett. Ez a kijelentésteljesség az Isten tanácsvégzésének elrejtett titkait jelenti, mindazt, amit az ember csak a hittel felfoghat, s amit az ember csak hittel foghat fel. Jézusnak ez a fejedelmi ajándékozása nem csökkenti az Ő szuverenitását és kegyelmének teljességét. Nem úgy ment a dolog, hogy Ő halála titkát kijelentette a világnak. Egy kevesen meglátták és elhitték, és ezekből alakult a tanítványok köre. Hanem úgy, hogy a szuverén Úr egynehány hívőt kiválasztott, képessé tette őket a legnagyobb titkok meglátására s ezeknek közlésére. Tehát: ‘Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak — sőt mi több: — rendeltelek titeket, hogy elmenjetek és gyümölcsöt teremjetek, és a ti gyümölcsötök megmaradjon.’ Ez a pár mondat nagyon emlékeztet a missziói parancsra: ‘Menjetek el és tegyetek tanítvánnyá minden népet!’ (Mt 28,19).

A 17. vers pontot tesz a fejtegetésekre: ‘Ezeket parancsolom nektek, hogy egymást szeressétek!’”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„E. A szőlőtő és a vesszők (15:1-10)

15:9-10. A hívőt Jézus szeretetének csodája ösztönzi, ami az Atya szeretetét mintázza minőségében és kiterjedésében. Maradjatok meg az én szeretetemben. Ez a kérés misztikusnak tűnhet, de Jézus nagyon kézzelfoghatóvá teszi. Az Atya parancsainak való engedelmesség ugyanúgy vonatkozik a tanítványra, mint ahogy vonatkozott a Fiúra (14:15, 21, 23; 1Jn 2:3; 3:22, 24; 5:3). Isten minden gyermekének az aktív függőség és a szeretetteljes engedelmesség a helyes útja.

F. Jézus barátai (15:11-17)

15:11. Jézusnak nagy öröme telt abban, hogy gyümölcsöző életet élt az Atya tetszésére (vö. Zsid 12:2). Tanításának az a célja, hogy bővölködő életet adjon az embernek, nem csupán valami örömtelen létezést (Jn 10:10). A tanítványoknak szóló engedelmességi parancs örömet okozott nekik (vö. 17:13).

15:12. Jézus egy fő parancsot adott a hívőknek: kölcsönösen szeretniük kell egymást (szeressétek egymást; ez ismétlődik a 17. versben). A keresztyének növekednek, miközben gondoskodnak egymásról. Ennek a szeretetnek a mércéje Krisztus példája az alázatos, önfeláldozó szolgálatban: ahogyan én szerettelek titeket.

15:13-14. A legtöbb, amit az ember a barátjáért tehet, hogy meghal érte; az ilyen halál világos megnyilvánulása a szeretetnek. Jézus kinyilvánította szeretetét (12b v.) azzal, hogy meghalt a barátaiért, azokért, akik engedelmeskednek neki. Ábrahámot Isten ‘barátjának’ nevezték (2Krón 20:7; Ézs 41:8), mert engedelmeskedett Istennek. Mint közeli barátok, Ábrahám és Isten nem titkolták el egymás elől terveiket (vö. l Móz 18:17).

15:15-17. A szolgának (rabszolgának) nincs szoros, baráti kapcsolata urával. Általában a szolga azt teszi, amit ura mond, anélkül, hogy értené ura gondolatait vagy üzleti ügyeit. Mivel Jézus engedte, hogy tanítványai teljesen belelássanak az életébe a ‘szolga’ megnevezés nem illett a kapcsolatukra. (Amikor Pál úgy beszél magáról, mint ‘Isten szolgájáról’ [szó szerint: rabszolgájáról; Róm 1:1], akkor másra gondolt. Arra utalt, hogy készségesen és alázatosan szolgált és engedelmeskedett Istennek.) Jézus barátainak mondta tanítványait, mert felfedte előttük az Atya kijelentését.

Jézus arra is emlékeztette őket, hogy a korabeli tanítványok általános gyakorlata az volt, hogy ők választották meg tanítójukat. Ezzel ellentétben Jézus választotta ki őket (vö. Jn 15:19). Azzal a céllal tette, hogy maradandó gyümölcsöt teremjenek. Egy bizonyos küldetésre választotta őket, és Atyja válaszolni fog kéréseikre, hogy teljesíthessék ezt a küldetést (bármit kértek az Atyától az én nevemben; vö. 7. v.; ‘az én nevemben’ a 14:13-14-ben és a 16:23-24, 26-ban). Jézus barátságába beletartozik a testvérszeretetre való elkötelezettség: szeressétek egymást (vö. 15:12).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„P) Jézus, az igazi szőlőtő (15,1-11)

…

15,9 Az Úr ugyanúgy szeret minket, ahogy az Atya szereti a Fiút. Szívünk kénytelen imádatban leborulni, amikor ilyen szavakat olvasunk. Ugyanarról a minőségről és fokozatról van szó. Ez ‘hatalmas, széles, mély, megmérhetetlen szeretet, amely meghaladja az ismeretet, és ember által soha meg nem érthető teljesen’. Ez ‘olyan mélység, amelybe minden gondolatunk belefullad’. ‘Maradjatok meg szeretetemben’ – ezt mondja Urunk. Állandóan tudatában kell lennünk szeretetének, és élveznünk kell azt életünkben.

15,10 A 10. vers első része elmondja nekünk, hogyan maradhatunk meg az Ő szeretetében: parancsolatainak megtartásával. ‘Nincs más mód, hogy boldogok legyünk Jézusban, mint bízni és engedelmeskedni.’ A vers második része tökéletes példaképünket állítja elénk. Az Úr Jézus megtartotta Atyja parancsolatait. Mindent engedelmességben tett Isten akaratának megfelelően. Megmaradt Atyja szeretetének állandó élvezésében. Semmi sem ronthatta meg a szerető közösség drága érzését.

15,11 Jézus saját mélységes örömét Istennel, az Atyjával való közösségben találta meg. Azt akarta, hogy tanítványainak is meglegyen ez az örömük, ami a függésből ered. Azt akarta, hogy az ő öröme az övék legyen. Az ember elképzelése az örömről az, hogy annál boldogabb, minél inkább kihagyja Istent az életéből. Az Úr azt tanítja, hogy az igazi öröm abból származik, hogy amennyire csak lehetséges, bevonjuk Istent életünkbe. ‘A ti örömötök beteljék’, vagyis ‘kiteljesedjen’. Örömük azáltal fog kiteljesedni, hogy megmaradnak Krisztusban és megtartják parancsolatait. Sokan használták fel a Jn 15-öt arra, hogy kétségeket támasszanak a hívők biztonságát illetően. A megelőző verseket arra használták, hogy bebizonyítsák, Krisztus juhai véglegesen elveszhetnek. Az Úr szándéka nem az, hogy ‘kétségetek teljes legyen’, hanem, hogy ‘a ti örömötök beteljék’.

Q) Parancsolat az egymás iránti szeretetre (15,12-17)

15,12 Az Úr hamarosan el fogjahagyni tanítványait. Ellenséges világban hagyja itt őket. Ahogyan növekszenek a feszültségek, fennáll a veszély, hogy a tanítványok vitába keverednek egymással. Ezért az Úr ezt a mindig érvényes parancsot adja: ‘Szeressétek egymást, amiképpen én szerettelek titeket.’

15,13 Szeretetüknek olyan természetűnek kell lennie, hogy hajlandóak legyenek meghalni egymásért. Azok, akik erre hajlandók, nem hadakoznak egymással. Az emberi önfeláldozás legmagasztosabb példája, amikor egy ember meghal a barátaiért. Krisztus tanítványai ilyen jellegű odaadásra vannak felszólítva. Néhányan szó szerint feláldozzák életüket, mások egész életüket fáradhatatlan szolgálatban töltik el Isten népéért. Az Úr Jézus a példa. Életét adta barátaiért. Természetesen, amikor meghalt értük, még ellenségek voltak, de amikor megváltást nyertek, barátai lettek. Ezért azt lehet mondani, hogy meghalt ellenségeiért és barátaiért.

15,14 Azzal mutatjuk meg, hogy barátai vagyunk, hogy bármit megteszünk, amit parancsol. Nem ezen a módon válunk barátaivá, hanem inkább így mutatjuk meg a világnak.

15,15 Az Úr itt azt a különbséget hangsúlyozza, amely a szolgák és a barátok között van. A szolgáktól csak azt várják, hogy megtegyék a munkát, amit nekik kijelöltek, de a barátok élvezik valakinek a bizalmát. A barátnak elmondjuk jövőre vonatkozó terveinket. Bizalmas információkat közlünk vele. Bizonyos értelemben a tanítványok mindig megmaradnak az Úr szolgáinak, de ennél többek lesznek: barátok. Az Úr már most közli velük azokat a dolgokat, amelyeket Atyjától hallott. Beszélt nekik saját eltávozásáról, a Szent Szellem eljöveteléről, visszajöveteléről, és eközben a felelősségükről iránta. Valaki rámutatott, hogy mint szőlővesszők befogadunk (5. v.); mint tanítványok követünk (8. v.); és mint barátok, közösségben vagyunk (15. v.).

15,16 Nehogy hajlamosak legyenek elcsüggedni és meghátrálni, Jézus emlékeztette tanítványait, hogy Ő választotta őket. Ő választotta ki őket örök üdvösségre, tanítványságra vagy gyümölcstermésre. Ő jelölte ki a tanítványokat arra a munkára, amely előttük állt. Menjünk el és teremjünk gyümölcsöt. A gyümölcs jelentheti a keresztyén élet erényeit, amilyen a szeretet, öröm, békesség stb. Vagy jelentheti az Úr Jézus Krisztusnak megnyert lelkeket. Szoros kapcsolat van a kettő között. Csak ha megteremjük a gyümölcs első fajtáját, akkor leszünk képesek hozni a másodikat is.

Az a kifejezés, hogy ‘a ti gyümölcsötök megmaradjon’, arra a gondolatra vezet bennünket, hogy, itt a gyümölcs a lelkek megváltása. Az Úr választotta a tanítványokat, hogy elmenjenek és maradandó gyümölcsöt hozzanak. Őt nem érdekli a puszta hit megvallása, csak a megtérés őszinte esetei. L. S. Chafer jegyzi meg, hogy ebben a fejezetben találkozunk hatásos imádsággal (7. v.), mennyei örömmel (11. v.) és örök gyümölccsel (16. v.). ‘Hogy akármit kértek...’ A hatékony szolgálat titka az imádság. A tanítványok azzal a biztosítékkal vannak elküldve, hogy az Atya meg fogja adni nekik, akármit kérnek Krisztus nevében.

15,17 Az Úr igyekezett figyelmeztetni a tanítványokat a világ ellenséges voltára. Annak elmondásával kezdte, hogy szeressék egymást, tartsanak össze, és együtt álljanak ellen az ellenségnek.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„189 (i) Jézus az igazi szőlőtő (15,1-11). … 9. amint engem szeret az Atya, úgy szeretlek én is titeket: Ez a kölcsönös szeretet azon a tényen alapszik, hogy mind Jézus, mind a tanítványok megtartják a parancsokat, és megmaradnak a magasabb rendű fél szeretetében. 11. az én örömöm: Ez a vers – az ‘öröm’ témájának felidézésével a 14,28-ból – átmenetet alkot Jézus halálához, mint a szeretet legnagyobb példájához.

190 (ii) A tanítványok Jézus barátai (15,12-17). A tanítványok közötti szeretet alapját Jézusnak ‘övéi iránti’, halálában megmutatott (13,1) szeretete képezi. Az olvasó már látta azt a szeretetet, amellyel Jézus ‘barátait’ szereti, s amelyet Lázár története mutat be (11,3.11.36). A ‘barátok’ kifejezés Philónnál a ‘bölcsek’ megnevezésére szolgál, akik ‘Isten barátai’, nem pedig Isten ‘rabszolgái’ (pl. De sobr. 55; De migr. Abr. 45; Leg. alleg. 3.1). A Bölcs 7,27 is Isten barátaiként beszél a ‘bölcsekről’. Itt ezt a hagyományt mindenkire alkalmazzák, aki hisz, nem csak a kiválasztott kevesek kiváltsága. {

} Az inkább ‘barátokról’, mint ‘szolgákról’ szóló hagyomány nyilvánvaló lehetett a jánosi olvasó számára a Jn 8,32-36 vitájában, mely megígérte, hogy a Fiú szabaddá teszi az embereket. Mózesnek, mint Isten ‘barátjának’ másik jellemzője az volt, hogy ‘arcátlan merészséggel’ (parrhésia) beszélhetett Istennel. Talán erre a hagyományra utal az imádságról szóló mondás (16. v.). Ahogy az evangéliumban már máshol is előfordult, nem az ember ‘választja Jézust’, hanem ‘kiválasztatik’, illetve Jézus vagy az Atya vonzza őt (pl. 6,70; 13,18). Míg azonban az evangélium korábbi szakaszai a hithez kötötték az üdvösséget, addig ez a rész a ‘gyümölcstermést’ hangsúlyozza az új állapot, a ‘barátság’ elfogadásának eredményeként.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„SZERETET ÉS BARÁTSÁG

János 15,9-17

Az Atyának a Fiú iránti szeretetéről korábban is beszélt Jézus (3,35; 5,20; 10,17; 17,24kk), ami őt az Atya parancsolata, tkp. akarata iránti engedelmességre indítja; ezt jelenti a szeretetben való megmaradás. Tanítványai is tegyék ugyanezt. Megmaradásuk őbenne folyamatos válasz az ő szeretetére. Az emberi vonzalom olykor terhessé is válhat, de Jézus szeretetének nincs ilyen mellékhatása, sőt eközben szívünkbe költözik az ő öröme és teljessé válik örömük őbenne. A kezdetek idején beszélt Jézus örömről, örvendezésről (4,36), azóta alig ejtett szót róla, most azonban, hogy nyomasztóvá válnak a körülmények, s balsejtelmek is gyötörhetnék őket, Jézus ismét beszél mind az ő, mind tanítványai öröméről. Nem a pillanat feledtetése végett, sőt öröme őt is erősíti, tanítványaiban pedig tudatosítja mindazt, amire rendeltettek. Az pedig, hogy miként szeressék egymást, egyedül csak tőle vehető át, mert ahogy ő szerette őket, úgy kell nekik is szeretniük egymást. A szeretet fölülmúlhatatlan tette, aminél nem létezik nagyobb és teljesebb, mint amikor valaki életét adja barátaiért.

Ezzel megint olyan kincset hozott elő Jézus tanításukra és erősítésükre, amiről eddig nem beszélt, ámbár lehet előzmény a Lk 12,4, ahol szintén barátainak nevezi őket. ÓSZ‑i előtörténete pedig az, hogy Mózes Isten barátja (2Móz 33,11), Ábrahám szintúgy (Ézs 41,8; 2Krón 20,7; Jak 2,23). A barátság tőle indul ki, amit azzal viszonozhatnak, hogy megcselekszik, amit nekik mond. {

} Amikor az Atyától kapott kijelentéseket átadta nekik, baráti közlésként osztotta meg velük, mert szükséges volt, hogy tudjanak róla és fel legyenek vértezve. Kapcsolatuk vele nem szolgai és esetleges, hanem üdvtörténeti, mert az egyes elvégzendő tennivalók Isten átfogó üdvözítő tervébe vannak ágyazva, Jézus baráti közlése az utóbbit is engedi látniuk.

Kizárt dolog tehát, hogy annak idején ők tették volna meg az első lépést Jézus felé (1,48). Mert e válságos időszakban meginoghat a lélek, hogy vajon jól választott‑e, nem volna‑e okosabb csendben kimaradni az egészből? Jézus megelőlegezett válasza határozott ‘nem’. Nem ők választották őt, hanem Jézus választotta ki őket, amikor elhívta tanítványoknak őket, hogy ‘elmenjenek’. Ez tehát az ő rendelése, avégre, hogy gyümölcsöt teremjenek, s gyümölcsük megmaradjon. Elmenetelük jelentheti a missziói parancsot, a tanúságtételt, amit esetleg életükkel kell megpecsételniük, hasonlóan őhozzá (vö. Mk 14,21 1). A gyümölcsöt tehát ő termi rajtuk, s csak az méltó e névre, amit az ő ereje hoz elő az életükön, de még ez sem adna a gyümölcsnek maradandóságot, mert minden gyümölcs elfogyasztásra vagy pedig további magvetésre van, ami szintén lehet a maradandóság egyik változata. Mégis a gyümölcs maradandóságáról az ő külön rendelése gondoskodik.

A Lélek gyümölcse (Gal 5,22) tehát sajátos természettel van megáldva, teremve és használva válik elpusztíthatatlanná, s hordozza a maradandóság jegyeit. E földi életünkből annyi igazán maradandó, amennyi a Krisztus-gyümölcs rajtunk.”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„Titeket is üldözni fognak. A páskavacsora után Jézusnak még sok mondanivalója volt. A 15. rész 1. versével kezdődő beszédekben korábban már hallott motívumok kidolgozásával találkozunk. A szeretet fejeződik ki abban a parancsban, hogy a tanítványok mint szőlővesszők, maradjanak meg a szőlőtőben, amely Krisztus.

Különleges hangsúly esik arra, hogy a világ üldözni fogja őket. Krisztus ezzel az üldözéssel szemben a Paraklétosz segítségét ígéri, aki a következőkről fogja meggyőzni a világot, vagyis a zsinagógát: (1) bűne abban áll, hogy elutasítja a Messiást; (2) a Messiás felemelésében megmutatkozik Isten igazságossága; (3) az ítélet pedig a sátán megbüntetése, aki kiűzetett a mennyből (16:8-tól, ld. még 12:31; 14:30; Jel 12). Amikor Jézus azt mondja, hogy a Szentlélek meggyőzi a világot, nem a megtérésről beszél, hanem bírósági értelemben való meggyőzésről: a Szentlélek a világot meg fogja győzni bűnösségéről olyan bizonyítékok bemutatásával, mely kötelező érvényű és megcáfolhatatlan.

Az Apostolok cselekedeteiről írott könyv 2. fejezetében Péter pünkösdi igehirdetését olvasva láthatjuk, hogy a pünkösd témájával Jézus már itt, a János evangéliuma 16. részében is foglalkozott. Az apostoloknak nem kell zavarba jönniük vagy meghökkenniük attól, ami nemsokára megtörténik. Ígéretük van arra, hogy ha megmaradnak Jézus igéiben, akkor gazdagon részesülnek a kegyelemben, hogy megkezdhessék küldetésüket. Az apostolok egyedül az Ige és a Lélek ereje által lesznek képesek arra, hogy tanúskodjanak majd a zsinagóga ellen folytatott nagy harcban.”

(Bolyki János: Igaz tanúvallomás. Osiris):

A bevezető megjegyzések elvileg az egész fejezettel foglalkoznak, igazából a szőlőtő-szőlővessző képre vonatkozik — amely most csak a háttérben található meg. Ezért itt most elhagyom e pár oldalas fejtegetést a kommentárból — aki kíváncsi, vegye elő a Jn 15,1-5. (Szentháromság ünnepe u. 9.) előkészítőjét, ott teljes terjedelmében megtalálható volt. Most tehát ezt a részt — és persze az 1-8. verseket érintőt is — átugrom:

„Metafora a szőlőtőről. Jézus, a tanítványok meg a világ,
15,1—16,4a

Irodalom …

Fordítás

15,1. – ‘…

9. Amint engem szeretett az Atya, én is úgy szerettelek titeket: maradjatok meg az én szeretetemben. 10. Ha parancsolataimat megtartjátok, (akkor) megmaradtok az én szeretetemben, amint én megtartottam az én Atyám parancsolatait, és megmaradok az ő szeretetében. 11. Ezeket azért mondtam el nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek, és a ti örömötök beteljesedjék. 12. Az az én parancsolatom, hogy szeressétek egymást úgy, amint szerettelek titeket. 13. Annál nagyobb szeretet senkiben sincs, mint ha valaki az életét teszi le (adja) a barátaiért. 14. Ti barátaim vagytok, ha azokat cselekszitek, amiket én parancsolok nektek. {

} 15. Többé már nem nevezlek benneteket (rab)szolgáknak, mert a (rab)szolga nem tudja, mit cselekszik az ő ura (gazdája): benneteket azonban barátaimnak mondtalak, mert mindazokat, amiket az én Atyámtól hallottam, tudtul adtam nektek. 16. Nem ti választottatok ki engem, hanem én választottalak ki titeket, és arra rendeltelek el titeket, hogy ti elmenjetek, és gyümölcsöt teremjetek, és a ti gyümölcsötök megmaradjon, hogy ha bármit kértek az Atyától az én nevemben, megadja nektek. 17. Ezeket parancsolom nektek, hogy szeressétek egymást.

18. …

MEGMARADNI JÉZUS ÉS EGYMÁS SZERETETÉBEN, 15,9-17

A fejezet felosztásánál láttuk, hogy a 9-11. versek témája Jézus szeretetében maradni, a 12. meg a 17. versek (a szakasz inklúziójaként) a tanítványok egymás iránti szeretetéről szólnak, míg a közbülső versek témája a barátság, az imameghallgatás és a kiválasztás.

A 9. versben az egymást szerető személyek láncolatát találjuk. Középen van Jézus, aki azt mondja, hogy ahogyan őt szerette az Atya, úgy szerette ő a tanítványokat. A kaqwV"… ka*gwv (‘amint... úgy én is’) formula máshol is előfordul a búcsúbeszédekben, például 17,18-ban (ahogyan az Atya küldte Jézust, úgy küldi ő tanítványait). A tanítványok feladata: megmaradni Jézus irántuk való szeretetében. Itt az Atya meg a Fiú közti szeretet nemcsak példája (modellje), de a rugója is a tanítványok egymás iránti szeretetének (Karner, 211).

A 10. versből megtudhatjuk, hogy Jézus szeretetében megmaradni annyi, mint megtartani parancsolatait. Az előző vershez hasonlóan e versben is analógiát találunk (kaqwV" – ‘amiképpen... úgy’) az Atya és Jézus, illetve Jézus és a tanítványok kapcsolata közt. Ez az analógia az előző versben a szeretetre, itt az engedelmességre (a parancsolatok megtartására) vonatkozik.

A 11. vers kezdete: tau~ta lelavlhka u&mi~n (‘Ezeket beszéltem nektek’), rendszerint egy nagyobb szakasz lezárását jelenti (pl. 14,25; 16,1.33). Itt azonban az eddig elmondottak célját is bevezeti a i@va (‘azért, hogy...’) kötőszó segítségével. Ez a cél, hogy Jézus öröme meglegyen tanítványaiban is, és azok öröme teljessé váljon (plhrwqh~/). Jézus öröme az Atya iránti engedelmességből és a vele való, szeretet általi egységéből ered. Ez a lehetőség azonban a tanítványok előtt is nyitva áll. János evangéliuma nem örömtelen evangélium. (A kifejezés képtelenségét igazolja, hogy, az ‘evangélium’ jelentése ‘örömhír’ lévén, szó szerinti fordítása ‘örömtelen örömhír’ lenne!) De az emberi örömöt tartósabbá, a körülményektől függetlenné és tisztábbá akarja formálni.

A jánosi ‘körkörös’ gondolatmenet új fordulatot vesz a 12. versben. A 9 skk. versek gondolatmenete az volt, hogy a tanítványok maradjanak meg Jézus szeretetében — ez akkor lehet, ha megtartják parancsait. Most az új gondolatkör azzal kezdődik, hogy Jézusnak az a parancsa, hogy a tanítványok (‘kölcsönösen’ – a*llhvlou") szeressék egymást. Rövidre zárva ezt a kört: akkor maradnak meg Jézus szeretetében, ha egymást szeretik. Érdekes viszont, hogy a 10. versben még többes számban ‘parancsolatokat’ (taV" e*ntolav") kell a tanítványoknak megtartaniuk, a 12. versben azonban már csak egy ‘parancsról’ (h& e*ntolhv), pontosabban ‘a’ parancsról hallunk, a szeretet parancsáról. De a szinoptikusok ábrázolta Jézus is ugyanezt mondta (vö. Mt 22,34–40). Többen rámutatnak (pl. Schnackenburg, III, 124), hogy itt csak a gyülekezeten belüli kölcsönös szeretetről van szó, ami nem vonatkozik a kívülvalókra, az ellenségekre még kevésbé. Ezzel kapcsolatban a 13,34 magyarázata során mondottakra kell figyelnünk, ahol a jánosi gyülekezet szeretetetikáját és ‑gyakorlatát a qumráni szekta tanításával hasonlítottuk össze. Az egymás iránti szeretet mértéke Jézusnak irántuk, a tanítványok iránt tanúsított szeretete legyen (kaqwV" h*gavphsa u&ma~" = ‘amint én szerettelek titeket’).

A 13. versből aztán megtudjuk, hogy milyen ez a jézusi szeretet. Ez a legnagyobb, mert kész letenni tulajdon életét a barátaiért. Finom fogalmazás, hogy azt kimondja, hogy ‘nincs annál nagyobb szeretet’, mint ha valaki ‘leteszi’ az életét barátaiért, aztán kimondja, hogy ‘ti az én barátaim vagytok’, de nem mondja ki, hogy ‘én értetek leteszem az életemet’. Ezt csak a szövegösszefüggés sugallja félreérthetetlenül.

A 14–15. versben arra mutat rá Jézus, hogy mit jelent az ő barátjának lenni. Először ez az iránta való engedelmességet, azután pedig tettei ismeretét foglalja magában. ‘Ti barátaim vagytok, ha azokat cselekszitek, amiket én parancsolok nektek.’ Az Ószövetség Ábrahámot (Gen 18,17; Ézs 41,8) nevezi Isten barátjának, SalBölcs 2,27 szerint a bölcsesség teszi az embereket Isten barátaivá. Az ókori keleti birodalmak uralkodói udvarában magas rangú tisztviselőket hívtak a ‘király barátainak’. Mindezek mögött az a képzet áll, hogy aki be van avatva Isten vagy az uralkodó terveibe, az a barátja. E versekben Jézus a tanítványokat beavatja a maga terveibe, cselekedetei mozgatórugóit feltárja előttük, főként pedig tudtul adja nekik ‘mindazokat, amiket az én Atyámtól hallottam’ (pavnta a} h[kousa paraV tou~ patrov" mou). Az igazi barátoknak nincs titkuk egymás előtt, s most már a tanítványok is tudják (vagy tudhatják) mindazt, amit Jézus az Atyától hallott, ezért hívhatja barátainak őket. {

} Ezzel szemben a szolga (szó szerint: dou~lo", rabszolga) nem tudja, mit csinál az ura (gazdája), nem érti gazdája cselekedetei indítékait vagy célját. A rabszolga is engedelmeskedik, de nem érti a kapott parancsok értelmét, összefüggéseit. Jézus nem rabszolga lelkületű, hanem baráti engedelmességet vár tanítványaitól. Vajon János evangéliuma tényleg azt gondolja, hogy húsvét előtt a tanítványok ennyire megértették volna Jézus egész tanítását? A válasz során nemcsak e verseket kell figyelembe vennünk, hanem a 16,12–13-at is, amely szól arról, hogy a búcsúbeszédekben elhangzottaknál ‘többet most nem tudnak elhordozni’ a tanítványok, de majd a Szentlélek meg fogja őket tanítani a most el nem hangzottakra is.

16–17. versek. A 16. versből megtudjuk, hogy mi volt az előzménye annak, hogy Jézus barátainak tekintette tanítványait, akik előtt felfedte mindazt, amit ő az Atyától hallott, és megmagyarázta nekik cselekedetei összefüggéseit. Az előzménye ennek az volt, hogy kiválasztotta őket. Az e*klevgomai ige a klasszikus görög nyelvben nagyszámú lehetőségből, szabad döntés alapján és rendelkezési joggal való kiválasztást jelent. Két dolgot hangsúlyoz ezzel kapcsolatban Jézus: 1. a hozzá tartozás nem a hozzá csatlakozók döntésével kezdődött, hanem az ő döntésével, mellyel kiválasztotta őket; 2. kiválasztásuk célja, hogy ‘megmaradó, tartós’ (o& karpoV" u&mw~n mevnh/ – ‘a gyümölcsötök megmaradjon’) gyümölcsöket teremjenek. Az első pont a keresztényeket a gnosztikusoktól különböztette meg. A gnosztikus hívő úgy tekintette magát, mint akiben preegzisztens isteni szikra van, s a megváltás az, hogy az isteni Küldött erre figyelmezteti őt, ezért megkezdődik isteni szikrájának kiszabadulása a testből és Isten felé vezető útja. A keresztényeknek nincs preegzisztens léte, éppolyan bűnösök voltak, mint minden más ember, de velük kapcsolatban transzcendens isteni döntés született: a kiválasztás. Ami a másik gondolatot illeti, kiválasztásuk célja a gyümölcstermés, páli kifejezéssel: megszentelődésre és Isten dicsőségét szolgáló jó cselekedetekre választotta ki őket (Róm 8,29, itt a ‘kiválasztani’ helyett az ‘eleve elrendelni’ ige szerepel; Ef 1,4.12).

A 17. vers a 12. vers megismétlése, amiről már volt szó. Ekkléziológiai szempontból pedig az a fontos, hogy a kiválasztottságtudat mindig erősíti és vigasztalja a szorongatott helyzetben lévő vallási vagy egyéb jellegű csoportokat, tehát belső kohéziót teremt, kifelé pedig erős azonosságtudattal tud az idegen hatásokkal szemben védekezni. ”

(Benedikt Schwank: János. Agapé):

„2. Gyümölcshozás a szeretetben (15, 9-17)

15,	9	»Ahogyan engem szeretett az Atya,
úgy szeretlek én is titeket.
Maradjatok meg az én szeretetemben!

10	Ha parancsolataimat megtartjátok,
megmaradtok szeretetemben,
ahogy én is megtartottam Atyám parancsait,
és megmaradok szeretetében.

11	a	Ezeket mondtam nektek,
hogy örömöm bennetek legyen,

b	és örömötök teljessé legyen.

12	Ez az én parancsom:
szeressétek egymást,
ahogyan (illetve: mivel) én szerettelek titeket.

13	Nagyobb szeretete senkinek sincs, mint annak,
aki életét kockáztatja barátaiért.

14	Ti barátaim vagytok,
ha megteszitek, amit parancsolok nektek.

15	Többé nem mondalak titeket szolgáknak;
mert a szolga nem tudja,
mit tesz az ura.
Inkább barátaimnak mondalak titeket;
mert mindent, amit Atyámtól hallottam,
közöltem veletek.

16	Nem ti választottatok ki engem,
hanem én választottalak ki,
és rendeltelek titeket arra,
hogy elmenjetek és gyümölcsöt teremjetek,
és gyümölcsötök megmaradjon,
hogy bármit kértek az Atyától az én nevemben,
megadja nektek.

17	Ezt hagyom rátok:
szeressétek egymást!«

A. A szövegkritikai szempontból jó hagyományú perikopával kapcsolatban csak lényegtelen változatokat találunk.

A »szeretetemben« (en té agapé té emé) kifejezésnek (9. v.) filológiailag ez az értelme: »az irántatok tanúsított szeretetemben«. — A német egységfordítás (EÜ) készítői a 11. vers egyik részletét így adják vissza: »hogy örömötök tökéletes legyen«. Ám a húsvét előtti öröm nem volt tökéletlen. A görög szövegben voltaképpen a »megtölteni, teljessé tenni« ige áll (hé khara hümón pléróthé): ez azt jelenti, hogy a tanítványok szívének a korábban félig töltött edényekhez hasonlóan színültig meg kell telnie örömmel. A »teljessé lett öröm« egyébként tipikusan jánosi szófordulat (vö. 1Jn 1,4; 2Jn 12). {

} — A 15. versben »szolgákról« van szó, jóllehet a doulosz szó jelentheti a rabszolgát is. — A »rendeltelek« (16. v.) kifejezés mögött a görögben az ethéka (szó szerint: helyeztelek, odatettelek, odaállítottalak) ige áll: ez azt jelenti, hogy katonákhoz vagy a sakktáblán lévő figurákhoz hasonlóan kapjuk küldetésünket (vö. 1Pét 2,8b). — A görög gyök alapján a »parancs« (10. v.) és a »ráhagyni« (17. v.) kifejezéseket hasonló módon kellene fordítani. Ennek megfelelően a 17. vers körülbelül így hangzana: »Azt parancsolom nektek: szeressétek egymást!«

B. Az evangélista korábbi témákat fejteget tovább, illetve ezeket új vagy más szempontból veszi szemügyre. Az, aki e részletben hiányolja a szigorúan logikus gondolatmenetet, és ezért irodalmi rétegek elkülönítésére törekszik, akadályokat gördít a hiteles szöveg megértése elé. A perikopa nyelvezete stilisztikai szempontból egyértelműen a »teológusra« vall.

C. A korábban mondottak fokozása főleg a következő három kulcskifejezésről olvasható le: öröm, barátok, testvéri szeretet.

A 14,27 szerint Jézus tanítványaira hagyja »békéjét«. Most azt kívánja, hogy »örömük« teljes legyen. A Fiú és az Atya szoros kapcsolatába (9-10. v.) bevétetnek a tanítványok is. Örömük voltaképpeni alapja az, hogy tudatában vannak szeretett voltuknak. Tudják, hogy »egybenőttek« Krisztussal (vö. 15,4).

A János-evangélium eddigi fejezeteiben csak ritkán szerepelt a »barát« (philosz) kifejezés. A Jn 3,29 szerint a Keresztelő örvendezik a vőlegény barátjaként. Jézus Lázárt a »mi barátunk« megnevezéssel illeti (11,11). Később majd azt olvassuk, hogy a sokaság azzal fenyegeti Pilátust, »nem barátja« a császárnak, ha nem ítéli el Jézust. Egészen más természetű azonban az a barátság, amelyet a 13-15. versek háromszor is említenek. A 13. vers utalásszerűen mutat előre a kereszthalál felé. A »barátaim« megszólítás alapját azonban nem a kereszthalál adja. Jézus már most barátainak nevezi a tanítványokat, mert mindent közölt velük, amit az Atyától »hallott«. Megjegyzendő, hogy az indoklásban szereplő »közölni, megismertetni« (gnóridzein) ige ezen a versen kívül már csak egyszer fordul elő az evangéliumban: a 17,26 szerint a Fiú »megismertette« az Isten nevét, illetve az ő titkát. Az Ószövetségben is azt olvassuk, hogy amikor az isteni bölcsesség »betér a szent lelkekbe, Isten barátaivá teszi őket« (Bölcs 7,27). Ábrahám Isten »barátja« (Iz 41,8), Mózessel pedig úgy beszélt az Úr, mint »ahogyan az ember barátjával szokott« (Kiv 33,11). A 15. vers szerint baráti kapcsolatunk előfeltétele nem csupán Jézus halála (vö. az ettől eltérő páli felfogással: Róm 5,6-9).

A szőlőtőről szóló képes beszéd 15,8 versében még nem esik szó arról, hogy milyen természetűek a »gyümölcsök« (karposz). A részlet befejező mondata (17. v.) szerint a szőlővesszők, illetve a szőlőtő gyümölcse a testvéri szeretet. A szőlőtőről szóló képes beszéd egyébként eszmei rokonságban áll a lábmosás eseményét bemutató leírással is. Jézus mindkét esetben élő szeretetközösségébe akarja fogadni tanítványait. Úgy szerette övéit, ahogyan az Atya őt szerette. Képessé tett (a 16. vers szerint »kiválasztott«) bennünket arra, hogy szeretetét tovább tudjuk adni másoknak. A 9. verstől kezdődő részlet tehát nem a Jézus iránti szeretetünkről szól, hanem arról az Atyától kiinduló szeretetről, amely képessé tesz bennünket arra, hogy úgy szeressük egymást, »ahogyan« (»mivel«: 12. v.) ő szeretett bennünket.

D. A küszöbönálló szenvedés sötét árnyékában esik szó az »örömről« (khara). Ez az öröm Jézusban (11 a v.) az Atya akaratára mondott, szívből jövő »igenjének«, az ő »békéjének« (14,27) gyümölcse. A mi esetünkben elsősorban azon alapszik, hogy annak tudatában élhetünk: Jézus és általa az ő Atyja is szeret bennünket (9. v.). A szeretet és az isteni parancsok megtartásának összekapcsolása (10. v.) nem valamiféle buzdítás az örök boldogság elérése érdekében, hanem körülírása (10. v.) az »Isten békességének« (Fil 4,7), amelyből öröm fakadhat. A legnagyobb külső sanyargatások között születtek meg az örömre vonatkozó legnagyszerűbb szövegek. »Másodszor is szólt az Úr igéje Jeremiáshoz, amikor még fogoly volt a börtön udvarában: ... Jeruzsálem örömöm lesz ...« (Jer 33,1.9). Péter a kezdődő üldözések közepette mondja: »Ezért örülni fogtok, noha most egy kicsit szomorkodnotok kell« (1Pét 1,6; vö. 1,8). Pál pedig a fogságból írja: »Egyébként pedig, testvéreim, örüljetek az Úrban! ... Örüljetek az Úrban mindenkor!« (Fil 3,1; 4,4). Minden idők, így a 20. századi fogolytáborokban kelt levelek is hasonló szavakkal tanúskodnak a belső örömről, amely annak az embernek a szívébe költözik, aki a szenvedést és a halált Isten akarataként tudja elfogadni.”

(Farkasfalvy Dénes: Testté vált szó. Prugg Verlag):

„c) Hasonlat a szőlőtőről (15,1-17)

[1]	…

[9]	Amint az Atya engem szeret, úgy szeretlek én is titeket. Maradjatok szere-tetemben.

[10]	Ha parancsaimat megtartjátok, szeretetemben maradtok ugyanúgy, ahogy én is megtartottam Atyám parancsait és megmaradok szeretetében.

[11]	Ezeket mondtam nektek, hogy örömöm bennetek lakjon és örömötök teljes legyen.

[12]	Ez az én parancsom: szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket.

[13]	Nagyobb szeretete senkinek sincs, mint annak aki életét adja barátaiért.

[14]	Ti az én barátaim vagytok ha megteszitek amit parancsolok nektek.

[15]	Már többé nem nevezlek titeket szolgáknak mert a szolga nem tudja hogy ura mit művel. Barátaimnak mondalak titeket, mert mindent, amit Atyámtól hallottam, közöltem veletek.

[16]	Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak titeket, és arra rendeltelek, hogy menjetek és gyümölcsöt teremjetek és gyümölcsötök maradandó legyen; hogy bármit kértek az Atyától az én nevemben, megadjam nektek.

[17]	Ezt a parancsot adom nektek: szeressétek egymást.

Szövegjegyzetek

1	…

9-10	E két vers az Atya, Jézus és a tanítványok kapcsolatát most a szeretet láncolatában mutatja be: az Atya szeretetének kinyilvánulása és kiáradása történik a Fiú földi szereplésében. Tőle ez a szeretet a ‘szőlővesszőkig’ hatol, majd azok ‘termése’ ennek a szeretet-folyamnak visszaáradását jelenti: a Fiú szeretetének gyümölcseként mi szeretjük a Fiút és hozzá hasonlóan az Atyát. Ugyanakkor evvel a verssel a 15. fejezet a 14,21-hez kapcsolódik, ahol már az Atya irántunk való szeretetéről és az engedelmességben kifejeződő viszontszeretetről volt szó.

11	‘Ezeket mondtam...’: szószerint megismétli 14,25 kezdőszavait, ahogy a mondat további kijelentései (‘örömöm bennetek lakjon és örömötök teljes legyen’) 14,27-28 gondolataihoz állnak közel. A búcsúbeszéd jellegzetessége, hogy ismételten lezár, visszautal, összefoglalja az előző gondolatokat, de közben ezek az összefoglaló mondatok hozzátesznek egy-egy új szempontot, amely természetesen az egész megelőző gondolatcsoport tartalmát gazdagítja. A 14,27-28-ban a központi mondanivaló az a béke, amit Krisztus örökségbe hagy s az a bíztatás, hogy az ő távozásának igazi megértése örömöt fakaszt. Itt egy lényegesen új szempont jelenik meg: nemcsak szeretetünket, de örömünket is Jézus belső életéből merítjük. Az ‘örömöm’ a szó szoros értelmében az az öröm, ami eredeti megvalósulásában Jézusé, az ő szívét tölti el, amikor visszatér az Atyához. De ez, mihelyt a mi szívünkben helyet kap, a mi örömünkké válik, sőt az öröm teljességét eredményezi bennünk. A megváltás kettős pólusa – Krisztuson keresztül – Isten dicsősége és az ember személyes öröme, teljes boldogsága egyetlen célként fejeződik ki.

12-13 Az evangelista a fenti módon utal vissza a szeretet parancsára is: 15,12 szinte szó szerint megismétli a 13,34 ‘új parancsát’. A 13. vers azonban egy halhatatlan mondat erejével megtoldja: ‘senkinek nincs nagyobb szeretete...’ Ismét abszolútumokról van szó. A legnagyobb szeretet valósul meg Krisztus áldozatában: ennek a szeretetnek kell ‘bennünk maradnia’, megvalósulnia és tovább élnie. így a keresztény életet úgy mutatja be, mint a lehető legnagyobb szeretet gyümölcsét és a legnagyobb szeretetre való elhivatottságot.

14-15 E két vers ellentétben áll és ugyanakkor kiegészíti azt, amit Jézus a lábmosás után mondott: 13,14-16 szerint ő az Úr, mi szolgái vagyunk, de prófétai cselekménye azt mutatta be, hogy ez a viszony visszájára fordult, hiszen szolgaként viselkedve mosta a tanítványok lábát, és arra biztatta őket, hogy osztozzanak magatartásában, tetteiben és sorsában. Ez a kontraszt feloldódik avval, hogy ‘már nem szolgáknak’, hanem ‘barátainak’ nevezi a tanítványokat. Mindez lényegében ismétlése – bár átalakított újrafogalmazása – a 13. fejezet tanulságának. {

} Amit azonban itt hozzátesz, ismét gyökeresen új és a teljesség csúcsára vezeti a gondolatot: ‘mindent, amit Atyámtól hallottam, közöltem veletek’. A kijelentés súlyát alig tudjuk felmérni. Vissza kell térnünk az Előszóhoz: ‘a Szó Isten maga’. Nem azt mondja, hogy a tanítványoknak újat már nem mondhat, hanem, hogy önmaga átadásával Isten minden mondanivalóját, Isten önközlésének teljességét átadta, s ez egyenértékű a legnagyobb lehetséges szeretet kinyilvánításával.

16	‘Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak titeket, és arra rendeltelek...’ Három szempont merül fel: a) Jézus és a tanítványok barátsága nem ‘szimmetrikus’ viszony, azaz – akárcsak Isten és Ábrahám, majd Isten és a nép közti szövetségben – a kezdeményezés Istené, illetőleg itt Jézusé. b) A ‘választás’ mint ige Jánosnál csak a tanítványok szűkebb körére tartozik. Jn 6,70 a legvilágosabb (‘vajon tizenkettőt nem én választottam ki?’), de 13,18 is a tizenkettő kiválasztására utal, akik közül az egyik áruló. c) Az ‘arra rendeltelek’ (ethéka) kifejezés – bár Brown szerint ‘ügyetlennek’ vagy ‘esetlennek’ (‘awkward’) tűnik, igen fontos, mert egy feladatra való kiválasztást jelent. Ezért a következő ige (‘menjetek’), amely az előzőkben Jézus elmenetelét írta le (13,33.36; 14,-4.28), nem vehető puszta ‘hebraizmusnak’ (mint hogyha a ‘gyümölcstermés’ megkezdését jelentené), hanem a tanítványok szétküldésére utal, amely a 20. fejezetben valóban meg is történik. Ott is található utalás a tizenkettőre: 20,24. A probléma abban a – protestáns eredetű – nehézségben gyökerezik, hogy a különlegesen kiválasztott tanítványoknak adott s küldetés nem zárja ki, hogy minden keresztény küldetésben részesül. A tizenkettő feladata nemcsak az, hogy a hívők közösségét vezessék, hanem az is, hogy előbb megalkossák a maguk hite, szeretetközössége kiterjesztésével. Az Egyházban a ‘tag’ és ‘vezető’ nem egymással szemben álló fogalmak.

‘hogy bármit kértek’: alárendelt mellékmondat, de értelmét az egzegéták egy része mellérendeltnek találja. Mindenképpen visszautal a 15,7-re, és azon keresztül a 14,13-14-re, s egyben jelzi, hogy a feladata, amire a tanítványok küldetést kapnak, csak isteni erővel valósulhat meg.

17	‘adom nektek: szeressétek egymást’: a kettőspont helyén a kéziratok egy részében célhatározó kötőszó áll, mások a kötőszónak magyarázó értelmet adnak. A kétféle értelmezés lehetősége valószínűvé teszi, hogy a kötőszó maga betoldás, azért, hogy az alárendelt mondat viszonyát tisztázza. Fordításunk – amennyiben a ‘hina’ kötőszó az eredeti szöveghez tartozik – magyarázó értelmet ad neki.

Jézus az új parancsot harmadszor is megismétli, ahogy majd a feltámadás utána három tagadásra utalva Pétertől is háromszor kérdezi: ‘szeretsz‑e engem’ (21,15-17). A szeretet parancsának háromszoros megismétlése talán egy újabb apró jele annak, hogy a 21. fejezet szerzője azonos a ‘második búcsúbeszéd’ redaktorával.

Magyarázat

…

Szövegünk 15-16. versei közlik legvilágosabban, hogy ez az új gondolatmenet egyszerre felöleli és túlszárnyalja a 13-14. fejezet mondanivalóját. Míg ott, a lábmosást követő szavaiban Jézus leszögezte, hogy a tanítványok őt, a Mestert szolgák módjára uruknak tartják és vallják, emitt már a szeretet alapján merőben új kapcsolatról: barátságról beszél. A mai modern nyelveken a barátság gyakran ‘banális’ módon felületes jóviszonyt jelent, a szó mai értelme megtűri a ‘lekezelő’ és kötelezettséget vagy önátadást teljesen nélkülöző kapcsolatokat is. Az ókorban is megvoltak a hasonló kifejezések. Éppen a szenvedéstörténet keretében, Mt 26,50-ben szerepel egy ilyen görög szó, ‘hetairos’, amit a latin fordítás ‘amicus’-nak fordít: ‘Barátom, ezért jöttél!’ (A legtöbb régi fordításban, ahogy a Vulgátában is, kérdésként szerepel: ‘Barátom, mi végett jöttél?’)

A ‘hetairos’ meglehetősen személytelen szó. Ha a mester egy tanítványát így szólítja meg, éppen az egyenlőtlenség, a tényleges szeretetkapcsolat hiányát fejezi ki, mint ahogy ma is a professzor egy szóbeli vizsgán ‘kedves barátomnak’ nevezheti a jelöltet, vagy az utcán így szólíthatunk meg valakit, éppen azért, mert annyira idegen, hogy a nevét sem tudjuk. Jánosnál a benne hívő tanítványok (Júdás már eltávozott) nem ilyen értelemben ‘barátai’ Jézusnak. A szó ‘philos’, amely a ‘philein’ (= szeretni) szóból ered, azokat jelenti, akiket a szeretet köteléke kapcsol össze. Jézus most már nem szolgának és tanítványnak, hanem ‘szeretteinek’ nevezi a maradék tizenegyet, mert azt a szeretetközösséget, amely az Atyához kapcsolja, rájuk is kiterjesztette. {

} Ezt a kapcsolatot az önközlés és a bensőséges bizalom viszonya hatja át. A közlés Jézus részéről teljes: mindent, amit az Atyától hall, kinyilvánítja szeretteinek, s azok hittel elfogadják. A közlés teljességéről természetesen szó sem lehetne, ha ez a ‘közlés’ pusztán fogalmi ismeretek átadását vagy csupán a szóbeli közlést jelentené. A szeretetből fakadó teljes önátadás az Atya és Fiú szeretetközösségének Lelkét – a Szentlelket magát – adja át Jézus a tanítványoknak: ez jelenti azt, hogy mindent elmondott.

De még egy további megkülönböztetésre is szükség van. Most, földi élete végén, Jézus lezárja szavait és indul a halálba, hogy a lehető legnagyobb szeretet tanújelét adja: életét áldozza barátaiért. Ez jelenti részéről a teljes önátadást és önkitárulkozást, amit a tanítványok a belőle kiáradó Lélek befogadásával tesznek magukévá. Pontosabb elemzéssel tehát a következőket mondhatjuk. A ‘barátság’ Jézus és övéi között a kinyilatkoztatás teljességét szögezi le. Ez nemcsak azt jelenti, hogy Jézus földi élete (tanítása és tettei) úgy ér véget, hogy szavaival az Atya minden mondanivalóját kinyilvánította, hanem még két más módon is: a) a kereszthalál szeretetaktusával önmagát egészen értünk és nekünk adta és b) Szentlelkének átadásával övéit lelkileg önmagával egyesítette. Csak e három teljesség együtt (a földi működés befejezettsége, a keresztáldozat tökéletes önátadása és a Lélek kiáradása jelenti azt, amit a dogmatikai hagyományban a krisztusi kinyilatkoztatás befejezettségének és egyedülálló teljességének nevezünk.

A ‘megmaradás’ témájának állandó jelenléte, melyről már fent említést tettünk, ebben a szakaszban feltűnő és további figyelmet igényel. A jánosi teológiára általában jellemző, hogy egyszerű, sőt szegényes szókinccsel rendkívül mély állításokra és finom árnyalatok jelölésére képes. Az első hat versben a ‘menein’ (maradni) ige alanya Jézus és a hívő tanítványok. Ők ‘egymásban maradnak’: ez a viszonyuk a gyümölcsöző életközösség, a krisztusi élet továbbadásának feltétele. A 7. fejezetben lesz világos, hogy Jézus szavainak is a hívőkben kell maradniuk: ez tehát fontos feltétele a Jézusban maradásnak. Az egymásban maradás misztikusan átfogó (‘globális’) fogalma evvel konkrét feltételhez illeszkedik: a jézusi tanítást emlékezetünkben, hitvallásunkban és életformánkban meg kell őriznünk. Hogy egy középkori misztikus tanítására hivatkozzunk, ezt jelenti a 12-13. században a ‘dulcis memoria’, az ‘édes emlékezés’, amit tévesen Szent Bernátnak tulajdonított és művei alapján írt híres középkori munka, az ‘Ujjongás Jézus nevéről’ mind a mai napig a lelkiségben megörökített. De már jóval korábban, a II-III. század során a jézusi tanításra való ‘visszaemlékezés’ biztosítása fontos téma a korai patrisztikában: az evangéliumok szövegének kánonba foglalása (mint megmásíthatatlan szent szövegek megőrzése) erre a gondolatra alapszik. De éppen a korai patrisztika az, amely hangsúlyozza, hogy a szó csak úgy maradhat meg az Egyházban, ha a szövegeket a Szentlélektől ihletett szentségi élet és parancsokat követő erkölcsiség kíséri. Ezt Jézustól már korábban, János evangéliumában is hallottuk: ‘szavaim, amelyeket hozzátok intéztem: lélek és élet’ (6,63). A 9. vers szerint Jézus szeretetében kell megmaradnunk: Jézus szavainak megtartása és Jézus szeretése szétválaszthatatlan. Ez a ‘megmaradás’ azonban nemcsak a halálig tartó kitartást jelenti, hanem olyan ‘megmaradást’, amely Jézus és az Atya örök kapcsolatát másolja és terjeszti ki azáltal, hogy abban ténylegesen, a megszentelő kegyelem ontológiai valósága szerint, részesedik.

Jézusban maradásunk a szeretet által s az ő velünk maradása a kegyelemben nemcsak ontológiai és erkölcsi síkon fejezhető ki, hanem a belső tapasztalás és az érzelmi élet síkján is. Az ő öröme marad bennünk, és így a mi örömünk teljessé válik. Az öröm, amiről Jézus beszél, nem korlátozható sem az érzelmi élet felszínére, sem a földi élet belső tapasztalásaira. Dinamikus értelemben veendő: mostani életünkben ‘vigaszt’, a Lélek jelenlétének tudatát és a Krisztussal való egység intuitív tapasztalatát adja, de ugyanakkor előre mutat az öröm teljessége irányába, s így még mindig megtartja a beteljesülésre váró ígéret jellegzetességeit. A nagy misztikus szerzőkre kell utalnunk Origenésztől nagy Szent Terézig, vagy az oly egyszerűen kiáruló, üde lelkek vallomására, mint kis Szent Teréz és későbbi kortársai, akik a ‘most és akkor’ (‘nunc et tunc’) ellentétét egyszerre élik meg. Az egyik oldalon a lelki élet változó és pszichológiailag korlátozott örömeit, a másik oldalon egy mély, meg nem szűnő, egyre gazdagodó, az örökkévalóság felé közeledő belső boldogságtudatot következetesen összekapcsolják és együttesen, mint ‘keresztény tapasztalatot’, állítják elénk.

A ‘maradni’ ige utolsó alkalmazása fenti szövegünkben a szőlővesszőkön termő ‘maradandó gyümölcsökről’ beszél. Ez ismét további lépés az evangéliumi búcsúbeszéd jövőt rajzoló elmélkedésében.

Jézus és a tanítványok viszonya itt már kifejezetten egyháztani távlatot kap: a gyümölcsök nemcsak a hit és a szeretet tetteit, hanem Jézus művének sikeres kibontakozását és megmaradását is jelentik. Így éri el a búcsúbeszéd, hogy Jézus ‘elmenetelének’ teljesen paradox voltát megízleltesse az olvasóval. Az úr ‘elmenetele’ egyenértékű egy teljes, végleges köztünk maradással. Bármilyen gúnyosan visszhangozza a világ Loisy keserű mondását még ma is (‘Jézus az Isten országának eljövetelét ígérte, s helyette az Egyház jött’), a János-evangélium mélyebben látja az igazságot: Jézus számára az Egyház akkor kezdődik, amikor úgy és azért távozik el, hogy jelenlétét véglegesítse. Ez a ‘maradás’, amelyről szövegünk szól, jelenti Jézus győzelmét a tűnő idő, az elmúlás, a mindenen diadalmaskodni látszó enyészet felett. Amit a búcsúbeszéd evvel elér, egyedülálló az Újszövetségben is. Olyan búcsú, amelynek során a búcsúzás feleslegessé válik, a testi és látható elszakadás végül is elveszti jelentőségét: a végső órán egymás felé hitben és szeretetben kinyúló karok összefonódnak, hogy a végleges lelki egymásra találást megvalósítsák. Ezért záródik a szakasza szeretetparancs megújításával, amely a tanítványok közösségének Jézustól való elválását, magukra maradását vagy egyénekre szakadását megakadályozza.

Így jutunk el az első vers értelmezésének teljességéhez: ‘az igazi szőlőtő’ nemcsak az ószövetségi Isten-plántálta szőlőtőkére utal, hanem azt teljes igazságában megvalósítja, és a szó végső értelmében ‘szerves’ egységet, életközösséget jelent, amelyet az anyagi világban leghűbben az élőlények biológiai egysége és felosztottsága jelképez. Amit a páli levelek Krisztus testéről mondanak, igen hasonlít a ‘szőlőtő’ allegóriájához. Nemcsak az egy test/sok tag ellentétpár vagy a tagok és a fő viszonyának szimbolikája áll rendkívül közel ahhoz, amit a szőlőtő és szőlővesszők életközösségéről olvasunk, hanem a két hasonlat által feltételezett eukarisztikus tanítás és szentségi élet is rokon. Legfeljebb a különbség annyi, hogy Pálnál a kenyér színe alatt megjelenő valóság (= test), Jánosnál a bor (a szőlő terméke) adja a kiindulópontot az Egyházról szóló krisztusi tanítás két különböző, de egymást kiegészítő allegorikus kidolgozására. A jánosi kép bizonyos fokig teljesebb, mert a szőlőműves Atya szerepét és a lenyesett ‘ágak’ kárhozatra vetését is képes az allegorikus képhez kötni. Ugyanakkor Krisztus fizikai testére János szövege kevesebb közvetlenséggel utal. Érdemes megjegyezni azonban, hogy az egyházi hagyomány a két apostoli hagyomány formanyelvét sikeresen összekapcsolta, amikor akár a prédikációban, akár a képzőművészetben (lásd pl. a San Clemente bazilika apszisának mozaikját) az ‘igazi szőlőtőt’, mint keresztfát és annak szerteágazó indáit mutatta be. A szőlőtő tehát maga Krisztus, mi pedig szőlővesszők, az ő ‘tagjai’ vagyunk. Belőle kapjuk az éltető nedvet, ezen kapcsolat alapján hozunk gyümölcsöt, visszaadjuk a világnak, az egész emberiségnek az Élet Fáját, amelytől az első emberpár bűne megfosztott minket.”

(Gyökössy Endre: János evangéliuma. Örökségünk Kiadó):

„44. Az igazi szőlőtő (Jn 15,1-11)

…

Mai Igénk harmadik kérdése, hogy a szőlőműves, azaz a mi Atyánk mit cselekszik velünk a szőlőtövön? Lemetsz‑e, mint vadhajtást, vagy megmetsz‑e, hogy több gyümölcsöt teremjünk?

A lemetszett szőlővesszőről már szót ejtettünk – tűzre kerül. De gondoljunk csak arra, hogy az a szőlővessző, amit nem le‑, csak megmetsz a Gazda, beszélni tudna, hogy panaszolná: Nyolc-tíz szép szemet hoztam, s íme csak kettőt hagy rajtam. Miért bánt, miért vág le belőlem, miért metszeget? Vagy Tóth Árpáddal, a nagy magyar költővel mi így panaszkodhatnánk, amikor metszeget a Gazdánk: Próbáink oltókését miért döföd bordáink közé?

1./ Azért metszeget, mert nála nélkül semmit sem cselekedhetünk (15,5). Azaz, amit nélküle cselekszünk, az az Ő szemében semmi. Az a termés, amit nélküle termünk, az nem jó termés, nem jó gyümölcs. Vad hajtás, vad gyümölcs.

2./ Hogy megmaradjon bennünk az Ő öröme (15,11). És itt nagyon lényeges, hogy a Jézusból sarjadt életek jézusi örömet teremnek. Mert van másféle öröm is. Nem régen hallottam akaratlanul egy villamoson, amikor valaki lelkesen ecsetelte barátjának, milyen ‘állati’ módon készítette ki az egyik munkatársát és ez milyen ‘állati’ örömet szerzett neki. Tulajdonképpen bármilyen durván fejezte ki magát, kifejezése pontos volt és precíz. Mert amiről beszélt, ahogy beszélt, az valóban állatok örömét tükrözte. A tyúkét, amely gilisztával szalad a szájában; a farkasét, amely átharapja a bárány torkát. Ezzel szemben van jézusi öröm. Az az öröm, amikor ember segíthet emberen. Az az öröm, amely mindig Jézus örömének terméke, amellyel Ő segített rajtunk.

3./ Azért metsz, hogy az örömünk teljes legyen. Megmaradó és az utolsó percig teljes. Ez a teljes és megmaradó öröm sugárzott István vértanú arcán, amikor kövezték, ez ragyog és tündököl a Filippi 4,4-ből, amikor bilincsek közül és a börtönből így ír Pál: ‘Örüljetek az Úrban mindenkor, ismét mondom, örüljetek!’

Ez a jézusi öröm, ez a maradandó öröm, ez a teljes öröm: elvehetetlen öröm és szinte elpusztíthatatlan. Ez az öröm tündökölhetett úgy a római cirkusz vértanúinak arcán, hogy nemcsak megrendültek a nézők, hanem belerendült a Római Birodalom.

És melyikünk ne szeretne örömös életet élni. Olyan örömmel, amelyet nem zavar meg semmi és senki, se a körülmények, se az emberek. Ennek pedig csak egy titka van: ‘Maradjatok énbennem, és én tibennetek!’

45. Én választottalak titeket
(Jn 15,12-21)

15,12-17: Ennek a résznek a központi gondolata a 16. versben van: ‘Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak és rendeltelek titeket.’

Ez a jézusi kijelentés itt kimondottan a tanítványaira vonatkozik, mégis szabad bizonyos fokig magunkra is vonatkoztatunk. Ezt teszi már Agusztinusz is, amikor ezt írja: ‘Sose találtalak volna meg, Uram, ha Te előbb nem találtál volna rám.’

És ez így igaz. Nem mi vagyunk a kezdeményezők. Mi csak akkor és úgy dönthetünk Jézus mellett, ha Ő előbb megtette már ezt irányunkban. Ma se vagyunk ‘véletlenül’ itt, még ezt a mai napot, ennek a mai napnak az időbeosztását is lényegében nem mi döntöttük el. Hiszen annyi más helyen lehetnénk. Azért keressük Őt ma is, mert Ő ma is megkeresett bennünket. Azért vagyunk itt ma is, mert a Gazdánk ma is idehívott minket. Olykor csak hazafelé tudjuk meg, hogy miért is kellett itt lennünk, miért adott le hallatlan finom kis jelzéseket, hívó jeleket az Isten Szentlelke lényünk mélyén. Alig hinném, hogy volna itt valaki, aki ne tapasztalta volna már meg: nem akart jönni, valami mégis idehozta, és otthon derült ki, hogy ez nem valami volt, hanem Valaki, mert az az este annak az estnek vagy szolgálatnak egyetlen egy szava, egy gondolata döntő módon nyúlt bele az élete alakulásába.

Ezért mondom, ezért merem mondani újra és újra a megterített asztal fölött, hogy aki itt van és akit a lénye mélyén a Gazdánk hív ide, az hivatalosa a megterített asztalnak és azt se a bojtár, se püspök, se pápa, senki emberfia innen el nem tilthatja, hiszen Ő mondotta: ‘nem ti választottatok engem, hanem én választottalak és rendeltelek titeket.’ Ő mondta azt is: ‘Jöjjetek énhozzám mindnyájan’ és azt is, hogy ‘aki énhozzám jő, semmiképpen ki nem vetem.’

De egy pillanatig ne gondoljuk, hogy ennek az elválasztásnak, ennek a hívásnak nincsenek következményei. Éppen ez a rész pontosan megmondja, mire hívta és választotta el Jézus a tanítványait. Mire hív és választ el bennünket ma is.

1./ Mindenekelőtt agapéra: ‘Úgy szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket’ (15,12).

Már félek a szeretetről beszélni. Egyszer valaki azt mondta, hogy a papok beszélnek a szeretetről, ha nem készülnek, mert ezt a témát mindig elő lehet rángatni. S ha ebben van az irónia mellett igazság is, ma is igaz, hogy ez Jézus első követelménye tanítványaival szemben. És ha valaki újra és újra hangsúlyozza, akkor az éppen János evangélista. Ezért kikerülhetetlen, hogy ismételten ne halljuk, mert valóban ez az, ami nélkül a csecsemő sem tud élni és fejlődni – megállapította a csecsemőlélektan. Ez az, amiért érdemes élni és ez az, ami nélkül nem lehet élni. Nem véletlenül mondja Pál, hogy ez a legnagyobb és ez az, ami nem múlik el. De még az agapénak is van egy maximuma, amely már fokozhatatlan és ezt a 13. versben így mondja Jézus: ‘Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mint ha valaki életét adja az ő barátaiért.’ Be sokszor mondottam, hogy Jézus meg is élte azt, amit mondott. Be is mutatta. Nos ezt is. Ennyit tőlünk nem is kér, de annyit igen, hogy adjunk az életünkből barátainknak.

2./ Nemcsak agapéra választott el bennünket és hívott el, hanem barátainak is. Ez a kifejezés, hogy Jézuson keresztül tulajdonképpen Isten barátai lehetünk, éppoly meghökkentően új valami, mint az agapé gondolata. Hiszen már Isten szolgájának lenni hallatlan kitüntetés volt az Ótestamentumban. Mert kitüntetésnek vette Mózes, hogy Isten szolgája lehet (5Móz 34,5), annak vette Józsué (24,2-29), annak Dávid (Zsolt 89,21), Pál apostol (Tit 1,1), Jakab apostol (1,1). Ha már az kitüntetés volt, hogy valaki Isten szolgája lehetett, kitüntetés az, amikor Jézus így szól tanítványainak: ‘Nem mondalak titeket többé szolgáknak, mert a szolga nem tudja, mit cselekszik az ő ura, hanem barátaimnak mondalak, mert mindazt, amit az Atyámtól hallottam, tudtul adtam néktek.’

Életem egyik legnagyobb felfedezése, meghökkenése és öröme volt, amikor egyszer úgy igazán tudatosult bennem, hogy Jézus Krisztus nemcsak Uram, királyom, Megváltóm, példaképem, hanem Barátom is. És amikor átéltem, hogy milyen sokba került neki ez a barátság; valóban életét kellett adni értem.

Jézus idejében még jóval később is az uralkodók, a kürioszok szokása volt, hogy reggelenként és elsőnek nem minisztereikkel, hanem barátaikkal beszélgettek. Azok hálószobáikba is beléphettek.

De ma is hallatlan nagy dolog, ha valaki azt mondhatja csak egy valakire is: igaz barátom. Akinek csak egy igaz barátja, igazi jóban-rosszban partnere van, az már nem mondhatja magáról, hogy szegény ember. De szegény a leggazdagabb is, a leghatalmasabb úr is, aki ezt nem mondhatja.

Életem másik nagy élmény az volt, amikor már hófehér hajú édesapám barátommá lett. És amikor elsirattam, nemcsak apámat, hanem legjobb barátomat is sirattam el benne. Milyen jó, ha lassan öregedvén, egyre inkább ritkulnak is barátaim s egy koron túl ezek már pótolhatatlanok, halálom pillanatáig egy valaki az marad: Jézus Krisztus. Aki barátjának hívott el bennünket, megnyitja előttünk naponként egész Lényét, igéjében és Szentlelke által, Ő is és mi is megnyithatjuk előtte a magunk szívét.

3./ Nemcsak agapéra, nemcsak barátságra választott el, hívott el bennünket, hanem követeinek is: ‘Hogy elmenjenek és gyümölcsöt teremjenek’ (15,16). Mi a nagy Barátunk: Jézusnak nagykövetei vagyunk a világban. És nem afféle reprezentatív nagykövetek, hanem olyan követek, akikre rendkívüli feladatokat bíz rá. Elsősorban, hogy méltóképpen képviseljük Őt a világban.

4./ Ennek a követségnek gyümölcsözőnek kell lennie. Olyan jól kell képviselnünk a Barátunkat, aki Urunk is, hogy meg legyen elégedve szolgálatunk gyümölcseivel. Milyen boldog lehet egy utazó nagykövet, vagy egy úgynevezett elnöki tanácsadó, aki jó hírrel érkezik urához, megbízójához és azt mondja: jó munkát végeztél, jól képviseltél, elvégezted a rádbízott feladatot, köszönöm.

Ehhez a négyféle elhíváshoz egy ígéret is csatlakozik: ‘Akármit kértek az Atyától az én nevemben, megadja nektek’ (15,16). Kár, hogy a Jézus nevében való imádság liturgiai formulává lett két évezred alatt. Pedig egyáltalán nem az. Mert ‘az én nevemben’ azt jelenti, – mint már mondottuk volt: csak olyasmit kérhettek az Istentől, amit Jézus is kérne. S ha nagyon belegondolunk, mi volt Jézus imáinak a magja, az, amit a Getszemáni kertben is imádkozott: ‘Ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogy Te akarod.’ De ez a Miatyánk magja is: legyen meg a Te akaratod.

Merjük mérlegre tenni valaha elmondott imáink zömét és bevallani, hogy egy kicsit mindig meg akartuk vele változtatni Isten akaratát. Valami módon szerettük volna befolyásolni, hogy ez vagy az úgy történjék, ahogy mi szeretnénk. Ez az az ima, ami a ‘mi’ nevünkben történik. A Jézus nevében mondott ima lényegében mindig egyféle ima: ‘Úgy legyen, ahogy Te akarod, Istenem’.

15,18-21: …”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):

„Járjunk szeretetben!

János 15,9-14
Szentháromság ünnepe utáni 18. vasárnap
1953. október 4.

A keresztyén ember élete a szeretetben való élet. Nem meleg érzések, bársonyos, simogató szavak s ölbe hullatott alamizsnák szokása ez, mely mint szép mozaikdarab hozzátartozik a keresztyén ember életösszképéhez. A szeretet a keresztyén ember életében nem valami elkülönített életdarab, melyet olykor felvesz magára, mint az ünneplő ruhát, de mihelyt elmúlik az ünnep, leveti magáról, s belebújik a csak magával törődés vagy egyenesen rút önzés hétköznapi gunyájába. Nem csupán gyakorolja a szeretetet, hanem benne él. Olyan életelem számára, mint a hal számára a víz. A hal csak addig él, amíg megmarad a vízben. A keresztyén ember is csak addig él, amíg benne marad a szeretetben. Ezért köti Jézus búcsúbeszédeiben — mert ezek közül való a felolvasott ige — a tanítványok lelkére, hogy maradjanak meg a szeretetben. Így fogalmazza meg ezt a végrendeletszerű intését: Maradjatok meg az én szeretetemben!

Ebben a mondatban az ‘én’ szó háromféle értelemben használható. Lehet birtokos jelző. Ebben az esetben Jézusnak az emberek felé irányuló szeretetéről van szó, s a mondat ezt jelenti: Maradjatok meg abban a szeretetben, amellyel én szeretlek titeket!

Lehet az ‘én’ szó tárgyi értelmű. Ebben az esetben Jézus nem birtokosa, alanya ennek a szeretetnek, hanem a tárgya. Ekkor nem azt a szeretetet fejezi ki, amely Jézus felől árad az emberek felé, hanem azt, amely az emberi szívekből árad Jézus felé. Ebben az esetben a mondat ezt jelenti: Maradjatok meg abban a szeretetben, amellyel szerettek most engem, szeressetek mindig így engem!

És lehet az ‘én’ szó minőségjelző. Ebben az esetben arra esik a hangsúly, hogy a sokféle szeretet közül abban kell megmaradni, amit Jézus mutatott meg, amit tőle tanultak a tanítványok. Ekkor a mondat ezt jelenti: Maradjatok meg abban a szeretetben, amelyet tőlem tanultatok. Szeressetek mindig úgy, amint én mutattam néktek erre példát!

Az ige maga nem teszi szükségessé, hogy a háromféle értelmezés között döntsünk s valamelyik mellett kikötve azt mondjuk: Ez az egyedül helyes értelmezése Jézus szavainak. Ellenkezőleg az ige épp arra indít, hogy mind a három értelmezés üzenetét tanuljuk meg, mert Jézus maga is beszél mind a háromról. Álljon hát így előttünk a mai napon a kirendelt ige!

1. Az első értelmezése a hangsúlyt az utolsó szóra teszi: Maradjatok meg az én szeretetemben!

Ez az ige elsődleges értelme. Így kezdődik: ‘Amiképpen az Atya szeretett engem, én is úgy szerettelek titeket; maradjatok meg ebben az én szeretetemben.’ A tanítvány boldog tudatában él a reá sugárzó isteni szeretetnek, mely csodálatosan és mégis valóságosan megjelent Jézus Krisztusban, s ezt nem engedi többé elhomályosulni önmaga előtt. Persze könnyebb ezt mondani, mint megcsinálni, még elhatározni is könnyebb, mint végrehajtani. Nem könnyű ugyanis abban hinni, hogy Isten szeretet. Isten ugyanis isteni és nem emberi módon szeret, miért is emberi oldalról sokszor nem látszik szeretetnek az, ami Isten oldaláról tökéletes szeretet.

Isten szeretete nevelő szeretet, az emberé pedig rendszerint becéző. Isten sohasem becéz. János 15. fejezete is beszél erről, pedig ezt a szeretet himnuszának is szokták nevezni. I. Kor. 13. a felebaráti szeretet himnusza, János 15. pedig az isteni szeretet himnusza. Mégis beszél arról, hogy a szerető Atya kezében metszőkés van (Ján. 15,1-1), Zsidók 12. is beszél Istennek csodálatos szeretetéről, de ott is szó van arról, hogy a szerető Atya kezében ostor van, s ajkán dorgálás, magatartásában pedig fenyítés. Bizony ez emberi szemmel sokszor nem látszik szeretetnek, csak utóbb, visszafelé nézve látjuk meg, hogy Isten akkor is szeretett, amikor pont az ellenkezőjét tapasztaltuk a Részéről.

Nem könnyű megmaradni abban a hitben, hogy Isten szeretet, mert Isten szeretete mindig üdvözítő szeretet, az emberé pedig boldogító. Isten azt akarja, hogy akit szeret, az ott legyen, ahol Ő van, az üdvösségben, az ember viszont azt szeretné, hogy akit szeret, annak ne legyen göröngy a lába előtt, afölött ne boruljon be az ég, annak sikerüljön minden próbálkozása, szóval, hogy az boldog legyen. Isten az üdvösségért mindig hajlandó feláldozni a boldogságot, az örök boldogságért az ideigvalót. Ledönti bálványainkat, amihez vagy akikhez szívünk minden idegszálával kapaszkodunk, csonkává amputálja testünket, ha az valamiben megbotránkoztat, vagyis elbuktat a kísértésben. Bizony ez emberi szemmel sokszor nem látszik szeretetnek, s ezeken a válságos időkön csak a megmaradó hit tud átsegíteni.

Mindez persze nem jelenti azt, hogy Isten szeretete csupán hitcikk, mely csak a másvilágon válhatik látássá. Isten szeretete is tapasztalati tény. Egy nagy tény: a kereszt ténye. János 15 is arról beszél, hogy Isten azzal mutatta meg irántunk való szeretetét, hogy leküldte Fiát erre a földre, s beplántálta őt ebbe a földbe, mint igazi szőlőtőkét, Jézus pedig odaadta életét az emberekért; hogy számukra bűnbocsánatot szerezzen. Nem a barátaiért, hanem az ellenségeiért halt meg. Azóta senkinek sincs joga kételkedni Isten szeretetében. Még kérdezni sincs joga, hogy szeret‑e az Isten. A szerelmes újra meg újra megkérdezi szerelmesét: Szeretsz‑e engem? és jól esik néki hallani újra meg újra a bizonyító szót: Nagyon szeretlek! A kereszt azonban nem bizonyító emberi szó, hanem bizonyító isteni tett. Ezután nem illik megkérdezni: Szeretsz‑e Isten?

Az Isten szeretetébe vetett hitben való megmaradás útja az engedelmesség. Ezt mondja Jézus: ‘Ha az én parancsolataimat megtartjátok, megmaradtok az én szeretetemben.’ Ha ez az engedelmesség következménye is, de előzménye is az Isten szeretetébe vetett hitnek. Aki hiszi, hogy szereti Isten, hálából engedelmeskedik neki. Itt következmény az engedelmesség. Jézus azonban beszél arról, hogy aki meg akar győződni arról, hogy Isten állandóan szereti őt, az állandóan engedelmeskedjék neki: Az engedelmesség a csodák útja, Isten szeretete állandó megtapasztalásának útja. Ha tehát meggyöngül Isten szeretetébe vetett hitem, akkor nem az a baj, hogy Isten kevésbé szeret, hanem az, hogy kevésbé engedelmeskedem. Hiányos az engedelmességem, mint ennek a hitnek az előzménye.

2. A második értelmezés a hangsúlyt az ‘én’ szóra teszi: Maradjatok meg az én szeretetemben!

Így folytatja Jézus: ‘Ezeket beszéltem néktek, hogy megmaradjon tibennetek az én örömöm és a ti örömötök beteljék.’ Szerezzetek tehát nekem örömöt! Akinek örömöt akarunk szerezni, azt szeretjük. Akitől örömszerzést várunk, azt arra buzdítjuk, hogy szeressen minket.

Jézust azonban nem elég egyszer szeretni, talán a bűneim bocsánatáról való megbizonyosodásom boldog idején, az ún. keresztyén mézeshetekben. Szeretni kell Őt akkor is, amikor nem nyereség számomra az, hogy szeretem Őt, hanem amikor Ő van rászorulva arra, hogy szeretetemmel. mellette álljak. Szeretni kell Őt nemcsak a terített asztal mellett, ahol ezeket az igéket mondja, hanem majd a Getsemánében is, ahol Ő kéri, hogy maradjunk mellette, virrasszunk vele és imádkozzunk érte. Szeretni kell őt a kereszt szidalmai, gúnyja és kockázata között is!

Ennek a szeretetnek az a célja, hogy Jézus barátja legyek (14.v.). A barátság két személy között a legmélyebb, legbensőségesebb, s legönzetlenebb viszony. Aki a barátom, az ismer engem. Tudja, ki vagyok, mik a kísértéseim, kudarcaim, bűneim, terveim, vágyaim. Előtte nincs titkom. De én is tudom, hogy mindig és mindenben mellettem áll. Fog, ha ingadozom, fedd, ha tántorgok, felemel, ha elbukom. Ilyen barátaivá szeretne tenni minket Jézus. Ezt a barátságot szeretné a maga számára részünkről biztosítani. Elmondhatja‑e rólunk: ‘Ti az én barátaim vagytok?’

3. A harmadik értelmezés a hangsúlyt mindkét szóra teszi.

Maradjatok meg az én szeretetemben! Szeressetek úgy, ahogy tőlem láttátok és tanultátok! Amiképpen én szerettelek titeket…

‘Ez az én parancsolatom, hogy szeressétek egymást.’ Jézus szeretete tehát felebaráti szeretet. Úgy szereti az Atyát, hogy szereti testvérként az Atya gyermekeit. Az emberekben szereti Istent. Ezt akarja az övéitől is. Aki nem szereti az embert, az nem szereti Istent sem, hiába szaval róla. Hogy mily nagy súlyt helyez erre Jézus, mutatja a fogalmazás is. Paranccsá teszi a szeretetet, az ember legönkéntesebb és legszabadabb tevékenységét. Még pedig egyetlen paranccsá. Előzőleg a 10. versben még többes számban beszél az Ő parancsolatairól, itt már csak egy parancsolatról tud. A szeretet parancsában van benne minden parancsolata.

Jézus szeretete önfeláldozó szeretet (13.v.). Nemcsak úgy szereti a másik embert, mint önmagát, hanem jobban szereti, mint önmagát. Ebben kell megmaradnia. Nemcsak addig, míg könnyű szeretni, hanem akkor is, amikor az emberek nehézzé teszik számunkra, hogy szeressük őket. Jézusnak sem volt könnyű mindvégig szeretni a tanítványokat (Ján 13,1), de megtette.

Megmaradni a szeretetben, ez az öröm útja. Szeretnél teljes örömöt? Maradj meg abban a hitben, hogy szeret az Isten! Maradj meg abban, hogy szereted az Istent! És maradj meg abban, hogy úgy szereted az embert, mint ahogy Jézus cselekedte! Így megmarad benned a Krisztus öröme és teljessé lesz a saját örömöd. Ámen.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

In 15.9

kaqw;" hjgavphsevn me oJ pathvr, kajgw; uJmaÖ" hjgavphsa: meivnate ejn thÖ ajgavph thÖ ejmhÖ.

In 15.10

eja;n ta;" ejntolav" mou thrhvshte, meneiÖte ejn thÖ ajgavph mou, kaqw;" ejgw; ta;" ejntola;" touÖ patrov" mou tethvrhka kai; mevnw aujtouÖ ejn thÖ ajgavph.

In 15.11

TauÖta lelavlhka uJmiÖn iJvna hJ cara; hJ ejmh; ejn uJmiÖn hjÖ kai; hJ cara; uJmwÖn plhrwqhÖ.

In 15.12

auJvth ejsti;n hJ ejntolh; hJ ejmhv, iJvna ajgapaÖte ajllhvlou" kaqw;" hjgavphsa uJmaÖs:

In 15.13

meivzona tauvth" ajgavphn oujdei;" ejvcei, iJvna ti" th;n yuch;n aujtouÖ qhÖ uJpe;r twÖn fivlwn aujtouÖ.

In 15.14

uJmeiÖ" fivloi mouv ejste eja;n poihÖte aJ; ejgw; ejntevllomai uJmiÖn.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Η εντολή τας αγάπης

9 »Όπως με αγάπησε ο Πατέρας, έτσι σας αγάπησα κι εγώ μείνετε πιστοί στην αγάπη μου. 10 Και Θα μείνετε πιστοί στην αγάπη μου, αν τηρήσετε τις εντολές μου, όπως εγώ τήρησα τις εντολές του Πατέρα μου και γι' αυτό μένω πιστός στην αγάπη του.

11 »Σας τα είπα αυτά, ώστε η χαρά η δική μου να είναι μέσα σας, κι η χαρά σας να είναι ολοκληρωμένη. 12 Αυτή είναι η δική μου εντολή: να αγαπάτε ο ένας τον άλλο, όπως εγώ σας αγάπησα. 13 Κανείς δεν έχει μεγαλύτερη αγάπη από κείνον που Θυσιάζει τη ζωή του για χάρη των φίλων του. 14 Εσείς, είστε φίλοι μου, αν κάνετε αυτά που σας παραγγέλλω εγώ. 15 Δε σας ονομάζω πια δούλους, γιατί ο δούλος δεν ξέρει τι κάνει ο κύριός του. Εσάς όμως σας ονόμασα φίλους, γιατί σας έκανα ωωστά όλα όσα άκουσα από τον Πατέρα μου.

Vulgata:

Jo 15.9

sicut dilexit me Pater et ego dilexi vos manete in dilectione mea

Jo 15.10

si praecepta mea servaveritis manebitis in dilectione mea sicut et ego Patris mei praecepta servavi et maneo in eius dilectione

Jo 15.11

haec locutus sum vobis ut gaudium meum in vobis sit et gaudium vestrum impleatur

Jo 15.12

hoc est praeceptum meum ut diligatis invicem sicut dilexi vos

Jo 15.13

maiorem hac dilectionem nemo habet ut animam suam quis ponat pro amicis suis

Jo 15.14

vos amici mei estis si feceritis quae ego praecipio vobis

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Jn. 15,9

„Ahogyan engem szeretett az Atya, úgy szeretlek én is titeket: maradjatok meg az én szeretetemben.

Jn. 15,10

Ha parancsolataimat megtartjátok, megmaradtok a szeretetemben, ahogyan én mindig megtartottam az én Atyám parancsolatait, és megmaradok az ő szeretetében. [1Jn 5,3]

Jn. 15,11

Ezeket azért mondom nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek, és örömötök teljessé legyen.” [1Jn 1,4]

Jn. 15,12

„Az az én parancsolatom, hogy úgy szeressétek egymást, ahogyan én szerettelek titeket. [1Jn 3,11; 4,19]

Jn. 15,13

Nincs senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja barátaiért. [1Jn 3,16; Róm 5,6-8]

Jn. 15,14

Ti barátaim vagytok, ha azt teszitek, amit én parancsolok nektek. [Róm 8,15; Gal 4,7]

Károli (revideált):

Ján. 15,9

A miképen az Atya szeretett engem, én is úgy szerettelek titeket: maradjatok meg ebben az én szeretetemben.

Ján. 15,10

Ha az én parancsolataimat megtartjátok, [rész 14,15.] megmaradtok az én szeretetemben; a miképen én megtartottam az én Atyámnak parancsolatait, és megmaradok az ő szeretetében.

Ján. 15,11

Ezeket beszéltem néktek, hogy megmaradjon ti bennetek az én örömem és a ti örömetek beteljék.

Ján. 15,12

Ez az én parancsolatom, [rész 13,34.] hogy szeressétek [rész 13,34.] egymást, a miképen én szerettelek [Eféz. 5,2.] titeket.

Ján. 15,13

Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja az ő barátaiért.

Ján. 15,14

Ti az én barátaim vagytok, ha azokat cselekszitek, a miket én parancsolok néktek.

Szent István Társulati Biblia:

Jn 15,9

Amint engem szeret az Atya, úgy szeretlek én is titeket. Maradjatok meg szeretetemben.

Jn 15,10

Ha teljesítitek parancsaimat, megmaradtok szeretetemben, amint én is megtartottam Atyám parancsait, és megmaradok szeretetében.

Jn 15,11

Ezeket azért mondom nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek is, és teljes legyen az örömötök.

Jn 15,12

Az az én parancsom, hogy szeressétek egymást, amint én szerettelek benneteket.

Jn 15,13

Senki sem szeret jobban, mint az, aki életét adja barátaiért.

Jn 15,14

Ha megteszitek, amit parancsolok nektek, a barátaim vagytok.

Káldi Biblia:

Jn 15,9

A mint engem szeretett az Atya, én is szerettelek titeket. Maradjatok az én szeretetemben. *

Jn 15,10

Ha parancsaimat megtartjátok, megmaradtok szeretetemben; valamint én is * megtartottam Atyám parancsait, és az ő szeretetében maradok.

Jn 15,11

Ezeket szólottam nektek, hogy az én örömem tibennetek állandó, és a ti örömetek teljes legyen. *

Jn 15,12

Ez az én parancsolatom, hogy szeressétek egymást, a mint én szerettelek titeket. * [Ján. 13,34.]

Jn 15,13

Nagyobb szeretete senkinek sincs ennél, mint ha valaki az ő életét adja barátiért. *

Jn 15,14

Ti az én barátim vagytok, ha megcselekszitek, a miket parancsolok nektek.

Káldi Neovulgáta Biblia:

Jn 15,9

Ahogy engem szeretett az Atya, úgy szerettelek én is titeket. Maradjatok meg szeretetemben.

Jn 15,10

Ha parancsaimat megtartjátok, megmaradtok szeretetemben, mint ahogy én is megtartottam Atyám parancsait, és megmaradok az ő szeretetében.

Jn 15,11

Azért mondtam nektek ezeket, hogy az én örömöm bennetek legyen, és örömötök teljes legyen.

Jn 15,12

Az az én parancsom, hogy szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket.

Jn 15,13

Nagyobb szeretete senkinek sincs annál, mint ha valaki életét adja barátaiért.

Jn 15,14

Ti a barátaim vagytok, ha megteszitek, amiket parancsolok nektek.

Aranyos Biblia:

Ián. 15.9

A’ mint szeretett engemet az Atya, énis úgy szerettelek titeket; maradjatok meg abban az én szeretetemben.

Ián. 15.10

Ha az én parantsolatimat megtartándjátok, az én szeretetemben maradtok-meg, miképen énis az én Atyámnak parantsolatit megtartottam, és maradok az ö szerelmében.

Ián. 15.11

Ezeket szóltam néktek, hogy ama én örömem ti bennetek maradjon, és a’ti örömetek bételjék.

Ián. 15.12

Ez az én [Fell. 13:34. 1 Thes. 4:9. 1 Ián. 4:16.] parantsolatom, hogy szeressétek egymást, mint szerettelek titeket.

Ián. 15.13

Nintsen senkiben nagyobb szeretet annál, mint ha valaki az ö életét [Róm. 5:8.] adja az ö barátiért.

Ián. 15.14

Ti én barátim lésztek, ha azokat tselekedénditek, a’mellyeket én parantsolok néktek.

Luther Biblia:

Joh 15,9

Wie mich mein Vater liebt, so liebe ich euch auch. Bleibt in meiner Liebe!

Joh 15,10

Wenn ihr meine Gebote haltet, so bleibt ihr in meiner Liebe, wie ich meines Vaters Gebote halte und bleibe in seiner Liebe.

Joh 15,11

Das sage ich euch, damit meine Freude in euch bleibe und eure Freude vollkommen werde. [Kap 17,13]

Joh 15,12

Das ist mein Gebot, daß ihr euch untereinander liebt, wie ich euch liebe. [Kap 13,34]

Joh 15,13

Niemand hat größere Liebe als die, [Kap 10,11; 1. Joh 3,16] daß er sein Leben läßt für seine Freunde.

Joh 15,14

Ihr seid meine Freunde, wenn ihr tut, was ich euch gebiete. [Kap 8,31; Mt 12,50]

King James:

Joh. 15,9

As the Father hath loved me, so have I loved you: continue ye in my love.

Joh. 15,10

If ye keep my commandments, ye shall abide in my love; even as I have kept my Father„s commandments, and abide in his love.

Joh. 15,11

These things have I spoken unto you, that my joy might remain in you, and that your joy might be full.

Joh. 15,12

This is my commandment, That ye love one another, as I have loved you.

Joh. 15,13

Greater love hath no man than this, that a man lay down his life for his friends.

Joh. 15,14

Ye are my friends, if ye do whatsoever I command you.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Jn 15,9

Comme le Père m'a aimé, moi aussi je vous ai aimés. Demeurez en mon amour.

Jn 15,10

Si vous gardez mes commandements, vous demeurerez en mon amour, comme moi j'ai gardé les commandements de mon Père et je demeure en son amour.

Jn 15,11

Je vous dis cela pour que ma joie soit en vous et que votre joie soit complète.

Jn 15,12

Voici quel est mon commandement: vous aimer les uns les autres comme je vous ai aimés.

Jn 15,13

Nul n'a plus grand amour que celui-ci: donner sa vie pour ses amis.

Jn 15,14

Vous ętes mes amis, si vous faites ce que je vous commande.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

A mevnein ige a fejezet első tíz versében éppen tízszer fordul elő központi témaként.

Schnackenburg (III, 124) megjegyzése, hogy a szeretetnek a testvérek körére korlátozásával bizonyos ‘beszűkülés’ jár együtt. Ugyanakkor ez a szeretet önfeláldozó (3,16-18; 15,13), és ha valóban Jézus szeretete a példája, akkor előbb-utóbb túllépi a testvérek körét. Ez igaz, sőt ezt a gondolatot folytatva eljutunk oda, hogy János evangéliumában a gyülekezeten belüli szeretetgyakorlásnak missziói célja van (13,35), ha pedig ennek hatására valaki a gyülekezethez csatlakozik, már bővült a szeretetgyakorlás köre.

Az ‘életét letenni’ formula a 10,11-re utal: a jó pásztor teszi le az életét juhaiért. Bultmann (282) mutat rá a 10,11 magyarázatánál arra, hogy a héber lu^ Wvp=n~ /t^n~ egyaránt jelentheti az élet kockáztatását és feláldozását, a görögben viszont a tiqevnai thVn yuchvn az élet kockáztatását, míg a dou~nai thVn yuchvn a feláldozását jelenti. Viszont Ruckstuhl (298) szerint az előbbi kifejezés tipikusan jánosi nyelvhasználat, A. Reinhartz* (96) pedig a 10,11 sk. magyarázatánál e kifejezésben a halál tudatos vállalását emeli ki.

Platón Lakoma című művében (179b) is szó van arról, hogy ‘egymásért meghalni egyedül a szeretők hajlandók’ (Telegdi Zs. fordítása). A Jn 15,13 skk.-ben használt fivlo" a filevw (‘szeretni’) igéből származik, s nemcsak barátot, hanem — jelzőként — olyan valakit is jelent, ‘aki szeret’.

Már a szövegvariánsoknál láttuk, hogy egyes kéziratok (P66 a D) a többes számú vonatkozó névmást (a@) használják (‘amiket’), mások (B) az egyes számút (o@), azaz így olvassák: ‘amit’, sőt van egy harmadik változat (Q W), és ennek jelentése: ‘mindazokat’ (o@sa).

Bolyki*, 109 skk. Ferreira* (112) megemlíti, hogy az e*klevgomai ige János evangéliumában a 6,70; 13,18; 15,16 (kétszer) és 15,19-ben fordul elő, de ugyanez vagy ehhez közel álló jelentése van a ‘magához vonzani’ (6,44), ‘hívni’ (10,3), ‘valamivé tenni’ (15,16) igéknek is. János evangéliumában egyszerre van jelen az isteni döntés, kiválasztás fontossága (Jn 6,70; 13,18.21; 11,25-26) és az emberi szabadság és felelősség (4,13; 12,32; stb.).

A jánosi predestinációs gondolattal kapcsolatban: Barrett, 96 skk.

Ferreira*, 115.

Mt 26,50-nek szent Benedek Regulája különleges magyarázatot ad. A vers egzegézisével s annak történetével ebben az összefüggésben foglalkoztam röviden. Vö. Farkasfalvy D. ‘Barátom, miért jöttél?’: Szolgálat 45 (1980) 74-76

A ‘hetairos’ ilyen értelmére számos példát ad az ókori irodalomból Bauer-Arndt-Gingrich biblikus görög szótára: Szokratész így utal tanítványaira; egyes kéziratokban ez a szó szerepel Mt 11,16-ban, amely szerint a téren játszó gyerekekről van szó, akik ‘társaikhoz’ szólnak. (A variáns szövegek a ‘heterois’ szó helyett ‘hetarois’‑t tartalmaznak.) Így szólítja meg a szőlőben dolgozó, bérét keveslő napszámost — szolgát! — a szőlősgazda: ‘Barátom, nem bánok veled igazságtalanul...’ (Mt 20,13).

Ilyen értelemben beszél a kinyilatkoztatás teljességéről a II. Vatikáni Zsinat ‘Dei Verbum’ konstitúciójának 4. pontja, ahol Jézus élete, tanítása, szenvedése és megdicsőülése, mint az Ige maga (vö. Jn 1,1-3), és a Fiú mint az őt megelőző kinyilatkoztatások összefoglalása (vö. Zsid 1,1-4), valamint az Igazság Lelkének kiárasztója szerepel.

A himnusz eredetének kérdését végérvényesen A. Wilmart tanulmány döntötte el: Le ‘Jubilus’ dit de saint Bemard, étude avec texte, Rome 1941.

Vö. pl. egy korunkbeli példát Hans Urs von Balthasar kiadásában és bevezetésével: Monika, Einsiedeln (Johannes Verlag) 1983.

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Jn 15,9-14. - Halálos szeretet - Szentháromság u. 18.

Szakács Tamás

2005-09-20T00:13:44