Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Elküldve: 2005. július 18. 22:58

Tárgy: Jn 15,1-5. - Metszés és tisztítás - Szentháromság u. 9.

Kedves ’Szőlővesszők’!

E heti kertészeti előadásainkhoz egy kis trágya, permetszer, kapa — és legfőképpen metszőolló szükségeltetik majd. Igyekeztem összeszedni minden szükséges eszközt ;‑), íme:

Vázlatkísérlet:

Metszés és tisztítás

Mennyei szőlészet

Igei tisztogatás

Krisztusban maradva

A vázlathoz:

Jézus arról beszél, hogy a metszőkésnek két feladata van. Mégpedig attól függően, milyen szőlővesszőre talál éppen. Terméketlen esetben lemetszi, és vége. Termő esetben is metsz — de ekkor tisztít.

Mennyei szőlészet

Megszokottnak tekinthető prófétai kép, hogy Izráelt szőlőnek, Istent pedig gazdának nevezhetjük. Míg azonban a próféták inkább csak arról beszéltek, hogy a terméketlen szőlő kivágatik és tűzre vettetik, Jézus részletesebb gondozásról beszél. Hiszen a gazda célja nem a tőkék tűzre vetése, hogy aztán semmi ne maradjon a kertből, hanem a termés.

Igei tisztogatás

Figyelemre méltó, amit Jézus a tisztogatásról mondott. A magunk tisztogatás-felfogása inkább arról szól, hogy megfelelő eszközzel hatalmi úton, erővel végzünk tisztogatást. (Mint mondjuk az etnikai tisztogatás a délszláv háborúban vagy bárhol máshol.) Jézus azonban olyan eszközzel végzi a tisztogatást, amely a szemünkben teljesen erőtlennek tűnik: igéjével. Igaz, a magunk szavát valóban sokszor hatástalannak érezzük. Akár családi életben mondjuk a szülőét gyermekéhez, akár a gyülekezeti életben pl. a lelkészét. (Mennyiszer tapasztalhatjuk meg, miként száll el a segítő, iránymutató, tanácsoló szó a másik füle mellett!) Jézus szava ennek ellenére nem erőtlen — mert nem emberi szó, hanem Isten teremtő szava. Ugyanakkor nem erővel és hatalommal lép fel, nem alkalmaz fizikai kényszert — hanem csupán a Lélek erejére támaszkodik. Ezért lehetséges, hogy vannak terméketlen vesszők; ezeket le is metszi a tőről. Azonban nemcsak e vesszőket metszi — a termőket is, csak ezeket nem eltávolítás céljából, hanem általa tisztogat. Csak vigyázzunk, nehogy túl sok tisztogatni való legyen rajtunk, mert a végén még elfogynak a fürtök a vesszőn!

Krisztusban maradva

Miképpen lehet termékenynek maradni? Csak úgy, ahogyan a szőlő is teszi: ott kell maradni a tőkén! Jézusban kell maradni, és akkor az Ő éltető nedve átjár, Ő is bennünk marad. Lehet sokféle tevékenységet elképzelni, amit az ember végezni képes. Elég belekukkantanunk a TV-be, és látjuk, hogy nincs olyan szélsőséges vagy őrült tett, amit valaki eszébe ne venne, végre ne hajtana! A keresztyén ember azonban nem tehet akármit. Jézus arról beszél, hogy még csak nem is lehetünk képesek Nélküle tenni semmit. És valóban, ami Nélküle történik, annak semmi értelme. Talán ugyanakkor úgy is érthetjük e szavakat, hogy nem is szabad semmit tennünk, amit Nélküle teszünk. (Így persze vannak olyan cselekedetek, amiktől eleve távol kell tartanunk magunkat, mert Ő semmiképp nem tart velünk benne...)

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:

Szőlőszem és szőlőtő	Jn 15,1-5.

Egyszerű forma, bonyolult tartalom

János sokszor nagyon egyszerű szavakat használ fogalmi szinten — de roppant mély és bonyolult tartalmi szinten! (Ezzel is kifejeződik tulajdonképpen, hogy a görög idegen nyelv, az anyanyelv sémi!) Hiszen olyan világos, amit Jézus mond — mit lehet erről prédikálni? És mégis, ha az ember megpróbál alaposan belegondolni, és élete aprópénzére váltani, akkor rá kell jönni, mennyi minden van ezekben az első ránézésre egyszerű mondatokban! Amúgy általában megfigyelhető ez tanításában — és leginkább talán épp az „Én vagyok…” mondásokban.

Az „Én vagyok…” mondások amúgy általában egyszerű kijelentések, mondhatni ténymegállapítások — itt kivételként etikai jellegű konklúzióval, felszólítás is megfogalmazódik. Mégsem etikai téma — most sem az imperativus a lényeg, hanem az indicativus! Össze lehet hasonlítani más én mondásokkal: „Én vagyok az élet kenyere: aki énhozzám jön, nem éhezik meg, és aki énbennem hisz, nem szomjazik meg soha.” (6,35.) „Én vagyok a világ világossága: aki engem követ, nem jár sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága.” (8,12.) „Bizony, bizony, mondom néktek: én vagyok a juhok ajtaja. Aki énelőttem jött, mind tolvaj és rabló, de a juhok nem is hallgattak rájuk.” (10,7-8.) „Én vagyok a jó pásztor. A jó pásztor életét adja a juhokért.” (10,11.) „Én vagyok a jó pásztor, én ismerem az enyéimet, és az enyéim ismernek engem” (10,14.) „Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él;” (11,25.) „Én vagyok az út, az igazság és az élet; senki sem mehet az Atyához, csakis énáltalam.” (14,6.) — Most viszont látszik, hogy ez kicsit más, itt felszólítás is társul hozzá: „Én vagyok az igazi szőlőtő, és az én Atyám a szőlősgazda. Maradjatok énbennem, és én tibennetek. … Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők” (1.4.5.)

Etika

A mostani „Én vagyok…” mondás etikai vetülete felvethet sok kérdést. A keresztyén etika túlhaladott? Elavult erkölcsöket fejez ki? Minden korban és kultúrában változik az erkölcs, úgyhogy nincs abszolút mérce? Egy nácinak teljesen etikus volt zsidókat kivégezni, mert úgyis csak féregnek tartották őket? Irak nem értette, miért a nagy nyugati felháborodás, amikor az irániakkal szemben vegyi fegyvereket akartak bevetni — hiszen az ellenség csak eltaposandó féreg… Persze nincs miért csodálkozni, ha a világ számára megkérdőjeleződnek a keresztyén etika kérdései, ha egyszer még egyházi iskolában is lehet vitatkozni azon, meg kell‑e tartani — ahelyett, hogy bűnbánattal vallanánk meg tőből kiszakadottságunkat. Jézus mindenesetre világossá teszi, hogy etikája nem avulhat el, hiszen az Örök Istentől vette és adta tovább számunkra! Aki Krisztusban él, az ma is ugyanannak az elbírálásnak részese, amit Jézus 2000 éve is világossá tett. Más életmércét egyszer s mindenkorra metszőkés alá vett, hogy azzal tisztogasson…

Az etikai többlet miatt lehet rémüldözni azon, hogy „Azt a szőlővesszőt, amely nem terem gyümölcsöt énbennem, lemetszi” (2a.) Meg lehet rémülni tőle, egészen kétségbe lehet esni: mi van, ha nincs gyümölcsöm?! Bizony, nem lehet elhagyni az evangéliumból, még az örömhírből sem a kárhozat lehetőségét! Ugyanakkor Jézus igazi mondandója nem ez, hiszen a tanítványokhoz szól, barátaihoz, akiket szeret (15.) Ezért mondja: „Ti már tiszták vagytok az ige által, amelyet szóltam nektek.” (3.) Az övéinek szól, és megadja azt is, miként lehet megmaradni Őbenne — az ige által, ami által megtisztultak. Itt derül ki, hogy a „lemetszi” nemcsak emberekre értendő: vagy üdvözül, vagy elkárhozik — hanem egy emberen belül is kell tisztogatni. Azért, hogy a megkezdődött romlás tovább ne terjedjen. Azért, hogy a nagyfokú romlásból valami mégis megmenthető legyen. Ez azonban csak úgy lehetséges, ha Krisztusban maradunk, ha igéjében maradunk.

Igében maradni

Az igében maradás fontosságát és életünkben való nyomorúságát Túróczy a következőképpen fogalmazta meg majdnem fél évszázada: „Minden mindennapi bibliaolvasó embernek keserves tapasztalata az, hogy milyen hamar kiesik a fejünkből a reggel olvasott ige. Elolvastuk. Nemcsak úgy futólag. Elmélkedtünk és imádkoztunk fölötte. Mégis, mikor egyszer napközben valamiért megtorpanunk, s az aznapi igéhez szeretnénk menekülni világosságért, azon kapjuk magunkat, hogy nem emlékszünk az aznap reggel olvasott igére. Akárhogy törjük a fejünket nem jut eszünkbe. … Nem maradt meg bennem az ige. Ez azt is jelenti, hogy én sem maradtam meg az igében. Aki pedig nem marad meg az igében, annak nincs közössége Krisztussal. Nála nélkül semmit sem cselekedhetek, mi is lehetne más a sorsom, mint kudarc!

Minden templomlátogató embernek keserves tapasztalata az, hogy milyen hamar elfelejtjük a prédikációt is. Pedig nemcsak testben voltunk ott, hanem lélekben is. Odafigyeltünk. Aznap még talán el is mondottuk valakinek, hogy mi volt a prédikáció és mit jelentett számunkra. Mire azonban a hét közepére érkezünk, elpárolog belőlünk sokszor minden. Pedig lehet, hogy nagyon világos szerkezetű, könnyen hazavihető, igehű és gyakorlati prédikáció volt, mégsem emlékszünk már belőle semmire. Ne felejtsük el, nem arról van szó, hogy miről szólt az igehirdetés a múlt karácsonykor, hanem arról, hogy pár nappal ezelőtt mit üzent a Lélek a gyülekezetnek! Nem maradt meg bennem az ige, én sem az igében, meglazult a közösségem Krisztussal, persze, hogy kudarcot vallottam.” (Túróczy: Posztillás könyv, 174-175. o.)

Krisztus nélküli keresztyénség?

Jézus figyelemreméltó szavakkal zárja a mai szakaszt: „nélkülem semmit sem tudtok cselekedni” (5b.) — nem ellentmondás ez? Hiszen ott vannak pl. az anonim keresztyének. Ők hogyan tudnak sokszor még a keresztyéneket is megszégyenítően tiszta életet élni — Jézus nélkül? Jézus szava szerint mégis világos: Nélküle semmi nem ér semmit, még a legpéldásabb élet sem. Persze, hogy sok mindent tudunk tenni Jézus nélkül — de mi értelme? A tanítvány képtelen Mestere nélkül bármire is. Hisz a tanítványság az örök életre szól — Jézus nélküli élettel viszont nem lehet bejutni Isten országába. Úgyhogy a keresztyénekre valóban áll, hogy Jézus nélkül semmit sem tehetnek.

A szőlőtő és ‑vessző kapcsolata teljesen egyedi, ha emberi kapcsolatainkra gondolunk. Mert általában azt tapasztaljuk, hogy időnként szükségünk van egyedül lennünk, kiélni szabadságvágyunkat, stb. Jézus azonban olyan állandó kapcsolódásról beszél, amelyben nincs ilyen ‘lazítás’. Aki itt volt az ålandi ifjúsági kórus szolgálatán, az emlékezhet a zsoltárra: „Hova menjek lelked elől? Orcád elől hova fussak? Ha a mennybe szállnék, ott vagy, ha a holtak hazájában feküdnék le, te ott is ott vagy. Ha a hajnal szárnyaira kelnék, és a tenger túlsó végén laknék, kezed ott is elérne, jobbod megragadna engem.” (Zsolt 139,7-10.) Isten elől nem lehet elbújni saját kis kuckónkba, mondván, hogy kis szabadságra van szükségünk — hiszen ez olyan, mintha a szőlőt leszakítanánk a tőkéről: el is pusztulna az éltető nedv nélkül, és nem hozna termést!

A gyümölcs nem kenyér, amely nélkül teljesen lehetetlen élni — de vitamin, amely nélkül nem lehet egészségesen élni! Ám ennél is többről van szó — hiszen a szőlő vagy a fa esetében a gyümölcs alapkövetelmény, mondhatni egyetlen feladata a gyümölcs termése — teljesen elengedhetetlen feltétel! Termés nélkül a szőlő mit sem ér — ha nem terem, akkor az egészet lemetszik és elégetik! Jézus mégsem ezt a sorsot szánja nekünk, hiszen igéjével tisztogat, hogy Benne maradva még több gyümölcsöt teremjen életünk.

Ámen

Imádkozzunk!

Szőlőmetsző Urunk! Megvalljuk, hogy oly sokszor leszakadunk a tőkéről, és önálló életet próbálunk élni vagy más tőkét keresünk magunknak — pedig Nélküled semmire sem vagyunk képesek. Segíts minket, hogy megtaláljuk az igazi szőlőtőt Benned, és meg is maradjunk szeretetedben! Tedd termővé életünket, hogy elkerüljük a tűzre vettető lemetszést, és megtaláljuk gyümölcsöt hozó, éltető nedvedet és megtisztuljunk igéd által!

Ámen

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Jn 15,1-8.

A vele való teljes egyesülést, a vele való titkos egységet írja le itt, amikor magát igazi szőlőtőnek, a tanítványokat pedig szőlővesszőnek mondja. Ezzel a képpel Jézus ki akarja fejezni azt, hogy az apostoloknak és a tanítványoknak egész a világ végéig bele kell nőniük, egy élő növénnyé kell válniuk Mesterükkel, amint a szőlővesszők egy élő testet alkotnak a szőlőtővel.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Ján 15,1

Az itt következő példabeszédet a szőllőtőről Jézus valószinűleg akkor mondotta, mikor a Sion hegyéről lejött, honnan szép kilátás volt a közel fekvő szőllőhegyekre. Krisztus magát szőllőtőnek, tanítványait pedig szőllővesszőknek nevezi, azon benső összeköttetés miatt, mely közte és közöttök vagyon, és a mennyiben a Szentlélek által tőle megy át minden erő beléjök, mint a nedv a szőllőtőből a vesszőkbe (Cirill.). Igaz szőllőtőnek mondja magát, a mennyiben a Szentlélek által csak tőle nyerik tanítványai a lelki életet. Épen ily módon nevezi őt sz. Pál a test, az anyaszentegyház fejének, a tanítványokat pedig tagjainak (Efez. 5,23.30. Kol. 1,18.). Ezen benső viszonynál fogva, mely a szőllőtő és vesszők, a fő és tagok között vagyon, ábrázolja Krisztus az ő tanítványival együtt az új emberiséget, melyet az Atya beléje ültetett, s benne megtart (lásd Ének. 2. r. 23-ik jegyz.). Mivel már Izrael népe is előképe és úttörője volt az új emberiségnek, az ó szövetségben gyakran neveztetik azt is Isten szőllőtövének (Izai. 5,1. s követk. Jerem. 2,21.).

Ján 15,2

Mindazt, ki hit és keresztség által, mint tőbe a vessző, belém oltatott, de a jó cselekedetek gyümölcsét nem termi meg, elkülönzi az Atya az én társaságomtól (Ágost. Ar. sz. Ján. Cirill.).

Ján 15,2

a még rája tapadt tisztátalanságtól, részint nagyobb felvilágosítás, részint a szenvedések próbatüze által.

Ján 15,3

Tiszták vagytok üdvözítő intézményem által, különösen pedig a keresztség igéje által (lásd Ján. 13,10.). Itt az íge alatt Krisztusnak a tanítványok üdvére tett egész működése értendő. Miért nem mondta Krisztus, kérdi sz. Ágoston, hogy tiszták a keresztség által, hanem inkább, hogy az ige által? – Vedd el az igét, felel ő, s mi egyéb a víz, mint víz? Az ige jön az elemhez, és lesz kegyelemszer s egyszersmind látható ige.

Ján 15,4

az önkéntes hit által.

Ján 15,4

az én malasztom s kegyszerű (sacramentomi) betérésem által. Lásd Ján. 14. r. 21-ik jegyz.

Ján 15,4

Honnan nyeri a szőllővessző életét? A tővel való egyesüléséből. Mit nyer tőle? A mi benne legbensőbb, a nedvet, melyből maga is él. Krisztus Jézusban él az emberi természet, szellemi módon, az isteni természettel való egyesűlés által, onnan meríti az isteni szellemet. Tehát Jézus Krisztus által, mint csatorna által, kell az Isten Lelkének belénk átömleni, hogy az bennünket bizonyos arányban, benső, isteni emberekké tegyen, mint Krisztus volt. A mi egyesűlésünk ővele elmaradhatlan, és általa a mi egyesűlésünk Istennel, ki mint Lélek, minket, kik földiek vagyunk, szellemiekké tesz.

Ján 15,5

semmit, a minek az örök életre becse volna és örök jutalmat érdemelne.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Ján. XV. RÉSZ

Jézus gyakran használ ószövetségi képet tanítása megvilágításához. Az Ószövetség szerint Izráel a szőlőtőhöz vagy a szőlőhegyhez hasonló (Ézs 5:1–7; Ez 15; Hós 10:1; Zsolt 80:9). Annyira eleven volt ez a kép, hogy a szőlőtő végül Izráel népének szimbólumává lett. A makkabeusok érméin szőlőtő szerepel. Híres a templom homlokzatán lévő nagy arany szőlő. A szőlőtő elszakíthatatlanul Izráel világához tartozott.

Ján. 15,1–10. Az igazi szőlőtő.

Így jelöli magát Jézus. Ez az utolsó egó eimi beszéd. Funkciójának jelentőségét a kijelentés korábbi megszokott formájában hangsúlyozza. Az egó eimi igékhez hasonlóan azt húzza alá ezzel is, hogy Isten biztosítja az ember életét, Isten nélkül az ember nem élhet. Az aléthinos jelentése ‘igazi’, ‘valódi’, ‘nemes’. Az igazi szőlőtő az isteni világot jelenti, az igazság világát. Jézus léte tanítványai számára biztosítja a valódi életet; az Atya gondoskodásával együtt. A szőlőtő, a szőlővessző és a kertész az a három fontos tényező, amely a terméshez szükséges. A három kép és magyarázata nem értékelhető mereven. A lényeg az, hogy a szőlővesszőnek szőlőtőre és szőlősgazdára van szüksége ahhoz, hogy éljen és termést hozzon. Amelyik szőlővessző nem hoz termést, azt lemetszi a gazda. Nem elég a hajtásnak kifejlődni ahhoz, hogy életben maradjon: többre van szükség – gyümölcsre. A karpon pherein (‘gyümölcsöt hozni’) azt jelenti: aktív, tettekben megnyilvánuló hitben élni. Isten ítélő és tisztogató munkát végez a jobb termésért. A tisztogatás eszköze Jézus beszéde. Nem magától lesz tiszta az ember, nem is különböző emberi teljesítmény, hanem Jézus szava által. Az ő beszéde, megtisztító, élővé teremtő erő. A hozzá tartozás, a mellette maradás a tisztaság garanciája. A menein en azt jelenti, hogy hűségesnek lenni ahhoz, akihez odatartozik, akinek hitt: Istenhez, és részesülni az üdvjavakban. A bizalomnak hűséggel kell párosulnia ahhoz, hogy az ígéretes kezdet folytatódása gyümölcsöző legyen. A menein azt jelenti ebben az összefüggésben: végig megmaradni hitben. A Krisztussal való élő közösség titkáról és jelentőségéről van itt szó. Az a misztikus közösség, ami Krisztus és a hívők között van, racionális úton nem követhető, azonban hatásban érzékelhető. Az Úr szava nem száraz tanítás, nem dogma, hanem szabaddá és élővé tevő, az ember életét újjáteremtő erő. Az ember csak vele és általa élhet értelmes és tartalmas életet. Nála nélkül az újjáteremtő és teremtő erő nem érvényesül. Az értelmes és tartalmas emberi lét az újjáteremtőhöz kötött emberi lét. Az Istentől való függőség életet, az Úrtól való függetlenség, elszakadás halált jelent. {

} A szőlővessző sorsa a halál, ha a gazda lemetszi a tőről. A Krisztussal való közösség nélkül nincs élet. A tűz és a megégetés a végső, a megmásíthatatlan ítélet szimbóluma. Aki nem marad hűséges az Úrhoz, az megsemmisül. Krisztus nélkül nincs üdvösség. A vele való közösség összeköti mindazokat, akik hozzá tartoznak. Általa a lehetőségek elképzelhetetlen gazdagsága tárul fel az ember előtt: A kérdés lehetősége adott. Amit akartok, azt előbb az Úr elé kell tárni, együtt kérni tőle, közösen. A többes számú formula az összhangot jelzi azok körében, akik kéréseikkel őt keresik. A közösen feltárt kérés számíthat a meghallgatásra, az Úr segítségére. Abból a szándékból lesz valóság, ami az Úr elé kerül. A jó dolgok kezdete az imádságban van. Az imádság meghallgatása jelzi, hogy a hívő az Úr erejével jár. Az imádság olyan párbeszéd, amely mozgást, jótetteket szül. Az ember aktívvá válik, a helyes úton jócselekedeteket visz véghez. A jó gyümölcs a szeretet tetteiben nyilvánul meg. A szeretetből való tettek dicsőítik az Atyát. Ezek a tettek Jézus tanítványainak ismertetőjelei. Az eszkhatológikus lét a szeretetben való élet. Az eljövendő világ jó légköre a jelenlegi világban a szeretet. Az Atyának a Fiú iránti szeretete nyilvánvaló, és tovább érvényesül az Úr tanítványai iránt való szeretetében. A szeretet az a láthatatlan, de valóságos kötelék, amely nemcsak az Atyát kapcsolja a Fiúhoz, hanem a Fiút is tanítványaihoz. Az igény részéről tanítványai iránt az, hogy ebben a kötelékben maradjanak meg. Az Úr szeretetében megmaradni azt jelenti: az ő parancsolatai szerint járni, igényének megfelelően élni, tiszteletben tartani, valósággá tenni azt a normát, amit a szeretet parancsa rögzít. Jézus tanítványa nem öntörvényű, hanem Krisztus-törvényű. A tanítvány számára az engedelmesség modellje Krisztus. Ő az Atya akaratára figyelt, aszerint járt, a vele való közösségben maradt.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„1. SZERETETKÖZÖSSÉG A FŐVEL ÉS EGYMÁSSAL (15,1—17)

Ez a szakasz két részre oszlik: a) Maradjatok énbennem! 1—8. v., b) Szeressétek egymást! 9—17. v.

a) Maradjatok énbennem! (1—8).

Ezen a részen a szőlőtőről mondott nagyszerű hasonlat uralkodik. Ehhez fogható az Evangéliumban csak a Jó Pásztorról szóló példázat. Az I. Korinthus 12-ben Pál apostolnak a Fő és tagok c. tanítása hasonlít hozzá. Ez azonban inkább szociáletikai térben mozog, míg a szőlőtőről mondott példázat az unio mystica cum Christo [= a Krisztussal való titokzatos közösség] klasszikus képe.

Bocsássuk előre, hogy ez a kép az Úrvacsora hangulatából fakad. Nem mond merőben újat, mert az Ótestamentumban a szőlőtő nagyon ismeretes kép. Izráelt a 80. zsoltár egy szőlőtőhöz hasonlítja, amely először csodálatos módon átfogta az egész földet. ‘Hegyeket fogott el az árnyéka és a vesszei olyanok lettek, mint az Isten cédrusfái, de Isten megharagudott rá, megrontotta az ellenség és elégett a tűzben.’ Ezékiel beszél a haszontalan venyigéről, amely nem méltó arra, hogy az erdő fái közé számítassék. Ezért a szőlőtőke fáját az Úr tűznek adta megemésztésre. És Jézus arról beszél, hogy Isten ebbe a világba elültetett egy csodálatos szőlőtőt, amelyet Ő maga ‘igazi’-nak nevez. Ez az igazi Izráel, ez a viruló szőlőtő, az Életnek a fája. Maga Isten ültette el, Ő gondozza, Ő a Gazdája. A testtélétellel mélyen belegyökerezett a földbe. Mindazzal, amit mondott és tett, megbizonyította, hogy Ő az ótestamentumi csipkebokor, amelyben Isten lakik. Ő a termékeny fügefa, amelyiknek gyümölcsei a tanítványok. Ő az igazi szőlőtő, s ennek a szőlőtőkének venyigéi a tanítványok, azaz minden keresztyén ember. Ez azt jelenti, hogy Krisztus dicsőséges élete a keresztyén emberben tovább él, és a keresztyén ember életében és cselekedetében hozza meg a maga gyümölcsét. Ez az a nagy evangéliumi gondolat, amelyet mindenekfelett a kálvinizmus fejtett ki, támaszkodva a Gal 2,20 igéjére, a Krisztussal való titokzatos életközösség gondolatára. A Heidelbergi Káté erre a kérdésre: ‘Miért neveznek téged keresztyénnek?’ így felel: ‘Mert hit által Krisztusnak tagja s így az ő felkenetésének részese vagyok.’ Ez azt jelenti, hogy Krisztussal el vagyok pecsételve egy olyan életközösségre, amely az Ő főpapi, prófétai és királyi tisztében való részvétel. Az úrvacsoraosztást a bűnbocsánat és az örök élet pecsétjének tartjuk, ami azt jelenti, hogy Isten megigazító kegyelmében két mozzanat van: a justificatio peccatoris [= a bűnös megigazítása], vagy justificatio forensis [= törvényszéki igaznak nyilvánítás], amelyben Isten a Jézus elégtételéért eltörli bűneinket; a másik a justificatio justi [= az igaz megigazítása], vagy justificatio regenerans [= újjászülő igaznak nyilvánítás], amelyben Isten a Szent Lélek által újjászül minket s ez az újjászült élet a Krisztussal való egyesülés. Fokozatosan megy végbe a mortificatio veteris hominis [= az óember megöldöklése], lépést tart a vivificatio novi hominis-szel [= az új ember megelevenítése]. Ezt a folyamatot állítja elénk a 2. vers, amely azt mondja, hogy Istennek, a jó kertésznek éles kése nyomán (ezen a keresztyén szimbolika mindig az Igét értette), minden szőlővesszőt, amely a halálnak képe és jegyese, lemetsz, hogy a friss hajtások annál győzelmesebben kiviruljanak. A 3. vers megint sok gondot okozott az exegetáknak. Ugyanaz a gondolat újul fel benne, mint a lábmosásnál (13,10). A tanítványok tiszták már ama beszéd által, amelyet szólott nékik. Legszívesebben úgy érteném ezt az Igét, hogy ez az adoptio proklamálása, a megigazítás ünnepi kinyilvánítása, ami után következik az új élet megfogamzása és megerősödése. Ezt az új életet a 4. és 5. vers állítja elénk, amelynek főgondolata: ‘Maradjatok énbennem és én is tibennetek.’ Ez a Krisztusban való megmaradás biztosítja a zavartalan életáramlást: azt, hogy Ő bennünk éljen, és bennünk élje a sajátmaga békéjét, nyugalmát, derűjét, nyájasságát, egyszóval, hogy Benne való örömünk teljes legyen. Ha Benne megmaradunk, megteremjük az Ő gyümölcseit: a hálának, szolgálatnak, áldozatnak azokat a boldog tetteit, amelyeket senki sem követhet el, tehet meg Krisztuson kívül, mert mindezek a cselekedetek a krisztusi lelkületnek a megvalósulásai. Ugyanezt bizonyítja az ellenpróba: Aki nem marad meg Őbenne, aki eltávolodik Tőle, aki ellenségévé válik, az olyan lesz, mint az elszáradt venyige: kivettetik és tűzre vettetik és megég. {

} Még arról is szól Jézus — s itt ismétli a 14. részben elmondottakat — , hogy mit jelent ez az Őbenne élés. Igen egyszerű feleletet ad erre a kérdésre: szeretni Őt és megtartani az Ő parancsolatait. Bármily egyszerűnek látszik is a folyamat, azért ez a legmagasabb rendű viszony. Tulajdonképpen Krisztus és a hívő között az ismétlődik meg, ami az Atya és Krisztus között fennáll. Krisztus is szereti az Atyát és megtartja parancsait. Lehetetlen nem szeretni, mert Vele egy: Fia és válasz az Atya szeretetére. A tanítványoknak is lehetetlen nem szeretni Krisztust, mert Krisztus előbb szerette őket és annak, aki Őt szereti, amint a 14,21-ben látjuk, kijelenti magát. Mindig új, meg új titkot, csodát nyilatkoztat ki előtte, amelyek mind az ő szeretetének bizonyságai és mind az ő ígéretének zálogai. Ezért, ha a hívők Benne maradnak, a Jézus beszédei benne maradnak a hívőkben, azaz táplálják életüket, hozzák az ajándékokat, közlik az áldást és megerősítik az ígéreteket. Aki erre a benne maradó Igére felelve imádkozik, tulajdonképpen a magát kijelentő Istennel társalkodik s betelik: Kérjetek, amit csak akartok, s meglesz az nektek! A keresztyén hitnek egyik legnagyobb kockajátékosa: Szt. Ágoston mondta ki ezt a szót: Dilige, et quod vis, fac! [= Szeress, és tégy, amit akarsz!] Aki igazán szeret, az harmóniába kerül Isten akaratával, mert Isten az igaz szeretetet akarja. Aki a tiszta szeretet parancsára hallgat, akaratával Isten akaratát szolgálja. Ez alighanem egyetemes világtörvény lett volna, ha az embert s még a szeretetet is nem rontotta volna meg a bűn. Méltán záródik ez a fejtegetés a 11. verssel: ‘Ezeket mondtam nektek, hogy maradjon bennetek az én örömem és a ti örömetek teljes legyen.’ Egészen páratlan tanítás ez olyan valakinek az ajkáról, akit másnap keresztre vernek, olyan tanítványokhoz, akik megfeszített Mesterükért eltékozolják az életüket. Ez az az összecsendülő öröm, Krisztusnak és a hívőnek az öröme: halálban, feltámadásban és megdicsőülésben, ami a keresztyénségnek a nagypéntek és húsvét, a halál és az élet, a szenvedés és a győzelem egészen páratlan érzelmi reflexét biztosítja.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„E. A szőlőtő és a vesszők (15:1-10)

Jézus most három életbevágóan fontos kapcsolatról szól tanítványainak. Helyes kapcsolatban kell lenniük Jézussal (1-10. v.), egymással (11-17. v.), és a világgal (18-16:4 v.). A tanítványoknak három kötelességet kell szem előtt tartaniuk: őbenne maradni, szeretni egymást, és tanúskodni.

15:1. Én vagyok az igazi szőlőtő (vö. 5. v.). Ez az utolsó a hét ‘én vagyok’ mondás közül (lásd, megjegyzések a 7:35-nél). Izrael volt Isten kiválasztott szőlője, amire gondoskodását és figyelmét fordította (Zsolt 80:7; Ézs 5:1-7; Jer 2:2; 6:9; Ezék 15; 17:5-10; 19:10-14; Hós 10:1; 14:8). Nagyon várta a gyümölcsöt, de a szőlő (Izrael) elfajzott, és rothadt gyümölcsöt termett. Ezért Jézus, mint ‘az igazi szőlőtő’ teljesíti azt, amit Isten Izraelen keresztül akart elérni. Az Atya a szőlősgazda, aki gondozza és védelmezi a szőlőt.

15:2. A szőlősgazda (az Atya) gyümölcsöt akar látni. Ez nyolcszor szerepel ebben a részben (2. v. [háromszor], 4. v. [kétszer], 5, 8, 16. v.) Előrehaladás látható: gyümölcs (2. v.), több gyümölcsöt (2. v.), és ‘sok gyümölcsöt’ (5, 8. v). Isten várta a szerető engedelmesség, az igaz élet és az igazságosság gyümölcsét Izraeltől (Ézs. 5:1-7). Azt a szőlővesszőt, amely nem terem gyümölcsöt énbennem, lemetszi. Az ‘én bennem’ kifejezésnek nem ugyanaz a jelentése, mint Pál szóhasználatában a ‘Krisztusban’ szónak. Itt a szőlő metafora részeként úgy tűnik ez azt jelenti, hogy ‘mindenki, aki azt állítja, hogy az én tanítványom (egy »szőlővessző«) nem biztos, hogy igazán követ engem’. Az a vessző, amely nem terem gyümölcsöt, nyilvánvalóan elhalt. Ezért kivágásra kerül, mint Júdás. (Lásd megjegyzések a Jn 15:6-nál.) A szőlősgazdák minden évben megmetszik szőlőiket Palesztinában. Levágják a halott ágat, amiben nincs élet, és visszametszik az élő hajtásokat, hogy nagyobb legyen a terméshozamuk.

15:3. A tanítványokat Jézus és tanítása megtisztította Júdás kivételével, aki nem volt tiszta (vö. 13:10-11).

15:4. A gyümölcsözés a Fiú életének eredménye, mely újratermelődik a tanítványban. A tanítványnak az a dolga, hogy Benne maradjon. A maradjatok (menó) kifejezés kulcsszó János teológiájában, mely 11-szer fordul elő ebben a részben, 40-szer az egész evangéliumban, és 27-szer János leveleiben. Mit jelent az, hogy ‘maradni’? Először is az jelentheti, hogy elfogadni Jézust, mint Megváltót (vö. 6:54, 56). Másodszor, jelentheti a hit állhatatosságát (8:31 [‘megmaradtok az én beszédemben’; Károli]; 1Jn 2:19, 24). Harmadszor, jelentheti a hittel és szeretettel teljes engedelmességet is (Jn 15:9-10). Hit nélkül semmilyen élet nem származik Istentől az emberhez. Isten élete nélkül pedig nem lehet igazi gyümölcsöt teremni: ti sem teremhettek gyümölcsöt, ha nem maradtok énbennem.

15:5-6. A tanítvány állandó Jézusban maradása (aki énbennem marad) – és Jézusnak a hívőben való lakozása (és én őbenne) – bőséges gyümölcsöt eredményez (vö. 8. v.). De akik nem hisznek, azokra katasztrófa vár. Az élettelen vesszőt levágják (2. v.). Értéktelen, ezért tűzre vetik és elégetik. Mit értett Jézus a szőlővesszők elégetésén? Ezeket a szavait legalább háromféleképpen értelmezték már: (1) Az ‘elégetett’ vesszők olyan keresztyének, akik elvesztették az üdvösségüket. (De ez ellentmond sok igehelynek, pl. 3:16, 36; 5:24; 10:28-29; Róm 8:1). (2) Az ‘elégetett’ vesszők olyan keresztyének, akik el fogják veszíteni jutalmukat, de nem az üdvösségüket Krisztus ítélő székénél (1Kor 3:15). (De Jézus itt lemetszett – halott – vesszőkről beszél, amit kivetnek és megszárad.) (3) Az ‘elégetett’ vesszők olyan emberekre vonatkozik, akik keresztyéneknek vallják magukat, mint Júdás, akiknek valójában nincs üdvösségük, és ezért ítélet alá esnek. Az élettelen ághoz hasonlóan a Krisztus nélküli ember lelkileg halott, és ezért az örök tűz lesz a büntetése (vö. Mt 25:46). Júdás Jézussal volt; úgy tűnt, mintha ő is egy ‘vessző’ lenne. De nem volt benne Isten élete; ezért eltávozott; az lett a sorsa, mint az élettelen vesszőnek.

15:7-8. A 6. verssel ellentétben ennek a versnek pozitív hangsúlya van; maradj Jézusban, és sok gyümölcsöt teremsz. A hatékony imádság alapja a Krisztusba és beszédébe vetett hit, mely megmarad a hívőkben. Krisztus beszéde megteremti a feltételt és az irányítást a hívő ember értelmében ahhoz, hogy imádságai igazodjanak az Atya akaratához. Mivel Krisztus imája összhangban áll az Atya akaratával, az eredmény biztos – és megadatik néktek (vö. 1Jn 5:14-15). A beteljesült imádságok dicsőítik az Atyát, mert Jézushoz hasonlóan tanítványai is a Mennyei Atya akaratát teszik (vö. ‘Jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod a földön’ [Mt 6:10]).

15:9-10. A hívőt Jézus szeretetének csodája ösztönzi, ami az Atya szeretetét mintázza minőségében és kiterjedésében. Maradjatok meg az én szeretetemben. Ez a kérés misztikusnak tűnhet, de Jézus nagyon kézzelfoghatóvá teszi. Az Atya parancsainak való engedelmesség ugyanúgy vonatkozik a tanítványra, mint ahogy vonatkozott a Fiúra (14:15, 21, 23; 1Jn 2:3; 3:22, 24; 5:3). Isten minden gyermekének az aktív függőség és a szeretetteljes engedelmesség a helyes útja.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„P) Jézus, az igazi szőlőtő (15,1-11)

15,1 Az ÓSZ-ben Izráel nemzete úgy van ábrázolva, mint Jahve által plántált szőlő. A nemzet hűtlennek és gyümölcstelennek bizonyult, úgyhogy az Úr Jézus most önmagát jelentette ki, mint igazi szőlőtőt, minden más előkép és árnyék tökéletes beteljesedését. Az Atya Isten a szőlőműves.

15,2 Megoszlanak a vélemények arról, hogy mi a szőlővessző, amely nem terem gyümölcsöt benne. Némelyek úgy gondolják, hogy ez a hamis hitvalló. Keresztyénnek színleli magát, de igazán sohasem egyesült Krisztussal hit által. Mások úgy vélik, hogy ez olyan igazi keresztyén, aki elveszíti üdvösségét amiatt, mert nem terem gyümölcsöt. Ez nyilvánvalóan lehetetlen, mert ellentmond sok olyan más igehelynek, amely azt tanítja, hogy a hívőnek örök üdvössége van. Vannak, akik azt gondolják, hogy igazi keresztyénről van szó, aki visszaesővé válik. Eltávolodott az Úrtól, és ennek a világnak a dolgai érdeklik. Nem tudja felmutatni a Szellem gyümölcsét: szeretetet, örömet, békességet, hosszútűrést, szelídséget, jóságot, hitet, alázatosságot, türelmet.

Hogy az Úr pontosan mit tesz a gyümölcstelen szőlővesszővel, attól függ, hogyan fordítják az áiró görög szót. Jelentheti azt, hogy ‘lemetsz’, ‘elvesz’ (amint Jn 1,29-ben). Ekkor vonatkozhat büntetésre fizikai halállal. Azonban ugyanez a szó jelentheti azt is, hogy ‘felragad’ (mint pl. a Jn 8,59-ben). Akkor ez a gyümölcstelen szőlővessző megerősítésének pozitív szolgálata, hogy könnyebben jusson fényhez és levegőhöz, abban a reményben, hogy gyümölcsöt fog teremni.

Az a szőlővessző, amely gyümölcsöt terem, az a keresztyén, aki növekszik az Úr Jézushoz való hasonlóságban. Még az ilyen szőlővesszőnek is szüksége van metszésre vagy tisztításra. Éppen úgy, ahogyan a valóságos szőlővesszőt meg kell tisztítani a rovaroktól, peronoszpórától és gombásodástól; a keresztyént is meg kell tisztítani a világias gondolkodástól, amely hozzátapad.

15,3 A tisztítószer az Úr beszéde. A tanítványok eredetileg megtérésükkor megtisztultak az Ige által. Amikor az Úr beszélt hozzájuk, beszéde elvégezte megtisztító hatását az életükön. Ez a vers tehát a megigazulásra és a megszentelődésre vonatkozhat.

15,4 Maradni, azt jelenti, hogy ott tartózkodni, ahol vagy. A keresztyén Krisztusba van helyezve. Ez a helyzete. A mindennapi járásban bensőséges közösségben kell maradnia az Úrral. A szőlővessző számára a szőlőtőn maradás azt jelenti, hogy egész életét és táplálékát a szőlőtőből veszi. Akkor maradunk Krisztusban, ha időnket imádságban, Isten Igéjének olvasásában és engedelmességben töltjük, közösségben az Ő gyermekeivel, és állandóan tudatában vagyunk a vele való egységünknek. Ha így fenntartjuk állandó kapcsolatunkat vele, tudatában vagyunk, hogy bennünk marad, ellát bennünket szellemi erővel és erőforrásokkal. A szőlővessző csak akkor teremhet gyümölcsöt, ha a szőlőtőkén marad. Az egyetlen módja annak, hogy a hívők keresztyénhez méltó gyümölcsöket teremjenek az, hogy pillanatról pillanatra Krisztussal élnek.

15,5 Krisztus maga a szőlőtő; a hívők a szőlővesszők. A szőlővessző számára nem az a kérdés, hogy a szőlőtőért él‑e, hanem az, hogy hagyja‑e egyszerűen a szőlőtő életét átáramlani a szőlővesszőn. Néha így imádkozunk: ‘Uram, segíts, hogy érted éljek.’ Jobb lenne így imádkozni: ‘Úr Jézus, éld az életedet rajtam keresztül.’ Krisztus nélkül semmit sem cselekedhetünk. A szőlővesszőnek csak egyetlen nagy feladata van: gyümölcsöt teremni, mert nem jó bútorkészítéshez vagy házépítéshez. Még tűzifának sem nagyon jó. De jó a gyümölcsterméshez, ameddig a szőlőtőkén marad.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„188 (c) JÉZUS AZ IGAZI SZŐLŐTŐ (15,1–16,4a). Ez a szakasz két fő részre oszlik: 1) 15,1-17, a Jézussal, a szőlőtővel maradás és a kölcsönös szeretet szükségessége; 2) 15,18—16,14a, a ‘gyűlölet’, melyet a keresztények ‘a világtól’ várhatnak. Egyesek amellett érvelnek, hogy az első rész a közösségen belüli megosztottsággal foglalkozik, melyre az 1Ján utal, míg a második rész a keresztényeknek a zsidók általi üldözésével, melyre az evangéliumban található utalás (ld. F. F. Segovia, JBL 101 [1982] 115-128; CBQ 45 [1983] 210-230). A 16,1-4a-ban előre látott üldözés még hevesebbnek tűnik, mint a zsinagógából való kiűzés. A Jn 16,2 jelentheti azt, hogy az üldöztetés új szakaszába lépett, melyben a keresztények életveszélyben vannak, és hogy a közösség talán további hitehagyásoktól szenved. A szerző azáltal igyekszik megfelelni a helyzetnek, hogy párhuzamot von az új helyzet és a közé, amellyel Jézus szembesült, s amelyet a közösség valamilyen formában már ismer az evangéliumi történetből (15,20 a 13,16-ra utal). A beszéd első felében található leírást, mely a közösségről, annak kölcsönös szeretetéről és Jézus halálának követésére vonatkozó készségéről szól, tekinthetjük olyan egyháztannak, mely éppen megfelel egy ilyen külső fenyegetettségnek. Ugyanakkor benne van egy zárt közösség létrehozásának jelképes lehetősége is, mely belső ügyeire összpontosít, s olyan nyelvet használ, mely az üldözőkkel való szembenállás során fejlődött ki, s melyet az 1Jánban találunk (ld. B. Lindars, ‘The Persecution of Christians’ [→ 9] 48-69).

189 (i) Jézus az igazi szőlőtő (15,1-11). 1. az igazi szőlőtő: Jn 4,23 és 6,32 az ‘igazi’ szót egy olyan jelképpel kapcsolatban használja, mely azt hirdeti, hogy Jézus helyettesíti az ósz‑i valóságot. Az Izraelt, mint ‘szőlőtőt’ ábrázoló képek (pl. Iz 5,1-7; 27,2-6; Jer 2,21; 5,10; Óz 10,1; Ez 15,1-6; 17,5-10; 19,10-14; Zsolt 80,8-15) adják az alapot a jelkép jánosi használatához (Borig, R.: Der wahre Weinstock, SANT 16, München 1967). A 10. fejezetben a pásztor-szimbólum használata annak biztosítására szolgált, hogy senki sem ‘ragadhat el’ egyet sem a Jézushoz tartozó juhok közül (10,28-28); a 6,51b-58-ban található eukarisztikus hagyomány, mely szintén hordozhatta a ‘szőlőtő’ képét a jánosi közösségben, a Jézussal maradás szükségességéről szóló tanításhoz kapcsolódott. Ahogyan Isten a felelős a juhokért, akik Jézushoz jönnek, úgy szintén Isten az, aki gondját viseli a szőlőtőnek. 2. lemetsz: Ósz‑i hagyományok beszélnek a gyümölcstelen szőlőtő megmetszéséről (Jer 5,10; Ez 17,7). Ezt a mondást talán azon keresztények figyelmeztetésére formálták, akik az üldöztetés alatt megpróbálták ‘elrejteni’ hitüket (pl. 12,43). 3. ti már tiszták vagytok a tanítás által: Közbevetett emlékeztetés, talán a 10,13-ra utal, s úgy tűnik, az a szándéka, hogy újra biztosítsa a tanítványokat, hogy ők nincsenek abban a veszélyben, hogy lemetszik őket. 5. aki bennem marad, s én benne, az bő termést hoz: Ez a mondat a búcsúbeszédben található ‘benne lakozás’ nyelvezetébe (pl. 14,10-11.20) helyezi a szőlőtő képét. Jn 4,36 és 12,24 azt sugallja, hogy a ‘gyümölcstermés’ a missziós tevékenységre vonatkozik, bár a beszédek szövegösszefüggésében talán egyszerűen a keresztény élet általános jellemzésére szolgált. A szinoptikusoknál is megjelennek arra vonatkozó eszkatológikus figyelmeztetések, hogy a gyümölcstelen ágakat és a gyomokat majd elégetik (pl. Mt 3,10; 13,30). A ‘Jézusban maradás’ kapcsolata képezi a bizalomnak az alapját az imádságban (vö. 14,13). {

} 8. azáltal dicsőül meg Atyám: Most a tanítványok képviselik Jézust a világban (vö. 13,35), így őket is lehet úgy tekinteni, mint akik ‘megdicsőítik az Atyát.’ 9. amint engem szeret az Atya, úgy szeretlek én is titeket: Ez a kölcsönös szeretet azon a tényen alapszik, hogy mind Jézus, mind a tanítványok megtartják a parancsokat, és megmaradnak a magasabb rendű fél szeretetében. 11. az én örömöm: Ez a vers – az ‘öröm’ témájának felidézésével a 14,28-ból – átmenetet alkot Jézus halálához, mint a szeretet legnagyobb példájához.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„NÉLKÜLE NINCS GYÜMÖLCS

János 15,1-8

Az ‘Én vagyok’ mondások sorában e hasonlata Jézusnak az utolsó. S bár voltak az ÓSZ-ben előzményei az Úr ültetésének, Izráelnek, mint szőlőnek (Ézs 5,1kk; 27,2kk; Jer 2,21; 5,10; Ez 19,10kk; Hós 10,1; Zsolt 80,9kk), a Jézus által itt elmondottak önmagáról és övéiről (‘Én vagyok… ti vagytok’), az előzményekhez képest is merőben új. — Josephus leírja a Zsidó háború c. művében (m. ford. 353. o.), hogy a jeruzsálemi templom szenthelyre nyíló ajtaja fölött ‘arany szőlővesszők voltak, amelyekről embernagyságú fürtök csüngtek le’. A pompás díszítésnek bizonyosan közvetlen kapcsolata volt a már idézett ÓSZ‑i szőlő jelképekhez. Érdekes lehetne azt írnunk, hogy Jézus, együtt haladva tanítványaival — hiszen menet közben vannak (14,31) — felpillant a dús díszítésekre, s ekkor mondaná: Én vagyok az igazi szőlőtő, hiszen az ókori író nem beszél tökéről! Az írásmagyarázat azonban a képzeletet is vissza kell hogy fogja. És mégis az fejeződik ki Jézus hasonlatában, hogy nincs termővessző tőke nélkül, s a tőke ő maga. A szőlősgazda pedig Isten, aki nagy hozzáértéssel gondozza a vesszőket. Lemetszi a terméketleneket, a termőket megtisztítja, ami elsőrenden a metszést jelenti. Miként értsük, hogy tanítványai már tiszták az ige által, amelyet szólt nekik? Kézenfekvő példa a 13. f. vége, amikor a fogadkozó Pétert metszi vissza. Ilyen a mi megtisztíttatásunk, a tisztaságunk és serkentésünk a több gyümölcsre. Nem arról van szó, hogy kizsákmányolna bennünket, mintha csak életünk haszna érdekelné, s nem mi magunk is. A vessző úgy töltheti be rendeltetését, ha megkapja gazdája kezétől a szükséges gondozást, aki nem terheli túl a vesszőt, s gondol a következő év termésére is. Úgy látszik, hogy Jézus korában már ismerték a száraz részek eltávolítását, a lombritkító válogatást és a metszést is. Jézus itt inkább merít az életből, mint az írásból.

A tanítványnak annyi a dolga, hogy maradjon meg Krisztusban, ápolva a közösséget vele igében, imádságban, a gyülekezet közösségében, s akkor ő termi rajtunk a gyümölcsöt. Nem mézga az, amit a fa csak kiizzad magából, hanem ízletes gerezd. Jól kell értenünk, s ez a keresztyén kegyesség ábécéje, hogy Krisztus nélkül semmit sem cselekedhetünk; semmi olyat, ami az örök élet szerint gyümölcsnek tekinthető. Amit az ember(iség) jószándékból cselekszik, mind semmi? — kérdezhetnénk megbotránkozva. Jézus nem mások erőfeszítéseit értékeli, szólja le, inkább arról van szó, hogy minden kor tanítványainak mondja, hogy nem elég Isten nevét fennen emlegetniük, mert Krisztusban maradás nélkül semmi olyat nem képesek előhozni önmagukból, ami az Atya dicsőségére lehetne. A terméketlen sorsa pedig a lemetszés. Elválasztva a tőkétől a venyige még tűzrevalónak is silány. Az életünk ilyen semmit érő őnélküle. A félreérthetetlen jézusi hasonlat ismeretében bármely, cselekedetekre felépített üdvrendszer képtelenség, mert ellentétben van mindazzal, ami krisztusi, evangéliumi és hitből való. — Legyünk vele eggyé úgy, ahogy ujjaink egyek a csuklónkkal.

Krisztus és benne maradó tanítványai egy, szerves életközösség.”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat! Iránytű Kiadó):

„Titeket is üldözni fognak. A páskavacsora után Jézusnak még sok mondanivalója volt. A 15. rész 1. versével kezdődő beszédekben korábban már hallott motívumok kidolgozásával találkozunk. A szeretet fejeződik ki abban a parancsban, hogy a tanítványok mint szőlővesszők, maradjanak meg a szőlőtőben, amely Krisztus.”

(Bolyki János: Igaz tanúvallomás. Osiris):

„Metafora a szőlőtőről. Jézus, a tanítványok meg a világ,
15,1—16,4a

Irodalom ♦…

FORDÍTÁS
♦

15,1. – „Én vagyok az igazi (a valódi) szőlőtő, és az én Atyám a szőlőműves. 2. Minden szőlővesszőt, amelyik nem terem bennem gyümölcsöt, lemetsz, a gyümölcstermőket pedig mind megtisztítja (megmetszi), hogy még több gyümölcsöt teremjenek. 3. Ti már tiszták vagytok az által a beszéd által, amelyet elmondtam nektek. 4. Maradjatok bennem, én pedig bennetek. Ahogyan a szőlővessző sem képes önmagától gyümölcsöt teremni, csak ha a szőlőtőkén marad, úgy ti sem, csak ha énbennem maradtok. 5. Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők. Aki bennem marad, én pedig benne, az terem sok gyümölcsöt, mert nélkülem semmit sem tehettek. …

…

♦

♦ Bevezető megjegyzések

A 15. fejezet helye a búcsúbeszédekben. Minden írásmagyarázónak felelnie kell arra a kérdésre, hogy folytatása‑e a 15. fejezet az azt megelőző 14,31-nek, mely szerint Jézus az utolsó vacsorai jelenetet e szavakkal fejezte be: ‘Keljetek fel, menjünk el innen!’ Ugyanis a továbbiakban semmilyen jele nincs annak, hogy a mester és tanítványai felkeltek és elhagyták volna a termet, ahol vacsoráztak. Viszont a búcsúbeszédeket követő 18,1 arról szól, hogy ‘Mikor ezeket Jézus elmondta [azaz befejezte búcsúbeszédét], kiment tanítványaival a Kedrón patak túloldalára.’ Ez a vers jól illenék a 14,31 után, ott azt fejezné ki, hogy Jézus felszólítása teljesült: ő és tanítványai elhagyták a vacsorázóhelyiséget. Ám ez a vers csak három hosszú fejezet (15–17.) után következik.

Az egzegéták ötféle magyarázattal kísérleteznek. Az első szerint nincs itt semmilyen értelmezési probléma. Miután a 14,31-ben Jézus az asztaltól való felkelésre és elindulásra biztatta tanítványait, azok vele együtt útnak indultak, s a 15,1- el kezdődő két fejezet útközben hangzott el Jézus szájából. Némelyek szerint éppen szőlőskertek mellett elhaladva mondta el Jézus a szőlőről szóló allegóriát, mások szerint a templombejáratot díszítő, hatalmas méretű szőlőreliefre mutatott rá. Ez a magyarázat viszont nem tud mit kezdeni a 18,1-gyel, mely szerint ‘Miután ezeket elmondta Jézus, kiment tanítványaival…’ Eszerint a 14-17. fejezet végig a teremben hangzott volna el, s csak aztán került volna sor a gyalogútra. A második magyarázat irodalomkritikai jellegű, s az a lényege, hogy az eredeti János-evangélium kéziratának ‘lapjai’ a búcsúbeszédek anyagánál összekeveredtek, ezért azokat helyre kell állítani. Bultmann, mint láttuk, így magyarázta a 14,31-et követő diszkontinuitást. Viszont, ha arra gondolunk, hogy az eredeti művet tekercsre írták, akkor nehéz ‘a lapok összekeverődéséről’ beszélni. Harmadik megoldásként a magyarázók azt feltételezik, hogy az evangélium eredeti formája az utolsó vacsora története (13. fejezet) után még csak a 14. fejezet búcsúbeszédét tartalmazta, egy későbbi stádiumban azonban a szöveg átdolgozója (redaktor) egy régi forrásból a 15—17. fejezetek anyagát is beillesztette a 14. fejezetet követően. Ezt a betoldást voltaképpen nem is új anyagnak kell felfogni, hanem csak szövegváltozatnak, amit az is bizonyít, hogy a 14. fejezet feltűnően hasonlít a 16.-ra. Ezt a megoldást kínálja például R. Brown (II, 583—586.656). A negyedik megoldást C. H. Dodd vetette fel, s hozzá csatlakozik Farkasfalvy Dénes is (III. 52-53). Eszerint Jézus szava a 14,31-ben jelképes értelmű: ‘nem testi, hanem lelki értelemben ad parancsot a tanítványoknak, hogy ők is induljanak útra, csatlakozzanak hozzá, szálljanak szembe a Sátán sötétségével’ (53). Ennek a magyarázatnak az a baja, hogy semmit nem mond Jézus szavai tartalmáról: milyen jelképes útra kell indulniuk, hogyan szálljanak szembe a sátánnal? Az ötödik nézet — melyet kiindulásként elfogadunk, s egy lépéssel tovább szeretnénk vinni – abban áll, hogy a 14,31-ben szereplő e*geivresqe (egeiresthe) itt azt jelentheti: ‘emelkedjetek fel’: tudniillik egy magasabb értelmezési síkra ahhoz képest, ahogyan eddig beszélgettünk. Ehhez tennénk hozzá, hogy Jézus tanítása itt mintha a Müsztagogosz beavatási tanítása formáját venné fel, aki a misztériumvallásokban mindig beljebb (feljebb) viszi a beavatandókat a titkok megismerésében. János evangéliumában Jézus máskor is többször járja körül ugyanazt a témát, de mindig ‘feljebb haladva’, mintegy spirális körökben. Mivel azonban János evangéliuma nagyon szereti a kettős értelmű szavakat és kifejezéseket, feltételezhetjük, hogy a szerző az eredetileg távozásra felszólító szavakat e helyen a kijelentés titkaiban való továbbhaladásra is alkalmazza.

A szakasz felosztása. Bizonyos, hogy a 15,18-cal új téma kezdődik. Az 1—17. versek a szőlőtő-metaforából kiindulva Jézus és tanítványai — s azok egymás közti — szeretetkapcsolatáról szólnak. A 18–27. versek ellenben a tanítványok és a világ ellentétéről beszél. Az első szakaszon belül az 1—8. versek tartoznak a szorosan vett szőlőtőtémához. A 9–11. versek arról szólnak, hogy a tanítványoknak Jézus szeretetében kell maradniok, a 12. és 17. versek viszont a tanítványok egymás iránti, kölcsönös szeretetét parancsolják, mintegy a 12—17. versek inklúziójaként, a köztük lévő mondanivalót ‘körülölelve’. Ami ezt a köztük lévő mondanivalót (tehát a 13–16. verseket) illeti, ezek a barátság, a predestináció és az imameghallgatás témáit érintik. A 18—25. versek témája: amint Jézust gyűlölte, úgy övéit is gyűlölni fogja a világ. A 26—27. versek a Paraklétoszt és bizonyságtételét ígérik. Végül a 16,1—4a versek a tanítványok és a zsinagóga összeütközéseiről szólnak.

Vallástörténeti háttér. Igaza van Schnackenburgnak, amikor a szőlőtő vallástörténeti hátteréről azt írja, hogy ezt a kérdést ‘már régen tárgyalják, de még mindig nem nyert egyértelmű választ’ (III, 118). R. Bultmann a mandeista irodalom párhuzamaira figyelmeztet, ahol a szőlőtő az Élet Fája jelképe (407 és 6. jegyz.). E. Schweizer is idézett mandeista szövegeket Jn 15,1—11-gyel kapcsolatban ifjúkori munkájában, de később – bevallottan C. H. Dodd hatására – módosította véleményét, és a szőlőtővel kapcsolatos asszociációs bázist a zsidó-ószövetségi irodalomban kereste. Példaként mégis idézünk egy mandeista szövegrészletet: ‘Én (Hibil) szelíd szőlőtő vagyok, akit a dicsőséges pompa helyéről ültettek ki, és a nagy (Élet) volt az ültetőm (Alkotóm).’ Utalunk itt arra, amit a mandeista szövegekről a Prológus bevezetőjében elmondtunk: ezek nem előzték meg az újszövetségi iratokat, viszont lehet az ezekben rejlő eltorzult ószövetségi képzetanyagról beszélni, a szekta újabban felfedezett irodalma pedig ma már a harmincas évek következtetéseitől eltérő eredményekre vezet.

Az Ószövetségben gazdag anyagot találunk a szőlőműveléssel kapcsolatos vallási képekre. ‘A szőlőtő elszakíthatatlanul Izráel világához tartozott.’ (Lenkeyné Semsey K., 156.) Csak ízelítőként: Ézs 5,1–7 (Izráel az Úr által ültetett szőlőskert, mely nem terem gyümölcsöt); Ezs 27,2—6 (az Úr őrzi szőlejét, Jákóbot); Jer 2,21 (Izráel az Úrtól ültetett nemes szőlővessző, amely vadszőlővé fajzott); Jer 6,9 (Izráel a leszüretelt szőlő, maradékát is ‘utolsó szemig’ leszedik, azaz teljes lesz rajta az ítélet); Jer 12,10–11 (az ország olyan, minta pásztorok által lelegeltetett és elpusztított szőlőskert); Ez 15,1—8 (Jeruzsálem lakói mint a megperzselődött szőlőtő és vesszei, melyeket a tűzbe dobnak); Ez 17, 1—10 (az országot előbb egy terebélyes, de alacsony növésű szőlőtőhöz hasonlítja = babiloni első fogság, majd hűtlensége miatt kitépett szőlőtőhöz = második fogságra vitel); Ez 19,10–14 (Júda királya előbb a víz mellé, majd a pusztába ültetett szőlőtő); Hós 10,1 (dús lombú, bőven termő szőlőtő volt Izráel, de minél többet termett, annál több pogány oltáron áldozott). A legmegdöbbentőbb ószövetségi idézet azonban kétségtelenül Zsolt 80,9–16. Ebben arról panaszkodik az író, hogy Isten ‘szőlőtövet hozott el Egyiptomból’, és az elűzött népek helyébe ültette el. Óriási szőlőtő lett belőle, de amikor már a tengerig növesztette indáit – akkor Isten ‘lerombolta kerítéseit’ (megszüntette politikai határait), és a mezei vadak zsákmányává lett. Látjuk tehát, hogy a szőlőtő vagy a szőlőskert nagyon fontos jelképe volt Izráelnek, illetve uralkodójának, némelykor a nép dicsőségét, de többször romlását és megítéltetését fejezték ki vele a szentírók. A jelképet használták a palesztinai kánonon kívüli, a LXX-ban található (deuterokanonikus) iratokban is. JSirák 24,17-ben a megszemélyesített Bölcsesség hasonlítja önmaga szerepét a szőlőéhez: ‘Én mint a szőlő sarjasztok kegyelmet, virágaim pompás és gazdag termést érlelnek.’ A szír Báruk pedig a Messiást ábrázolja szőlő alakban.

A motívum már a Makkabeus-kor pénzérmein és plasztikáin megjelent. Az is biztos, hogy Jézus idejében a herodiánusi templom bejárati ajtaján óriási arany szőlőtőrelief volt, amelyet vesszeivel együtt ábrázoltak. Erről írt Josephus Flavius (Bell V, 210), de még Tacitus is említette (Hist V, 5). A szinoptikus evangéliumok példázatainak fontos eleme a szőlőskert és az abban folyó munka. Mt 20,1—16 szól a szőlőmunkásokról, akiket a gazda nem elvégzett munkájuk, hanem szükségük szerint fizet. Mt 21,28–32 a két testvér példázata, akiket az apjuk a szőlőskertbe küld munkára; erre mindkettő nem várt módon reagál. Ítélethirdető példázat a Mk 12,1–9; Mt 21,33–46; Lk 20,9–16, melyből kitűnik, hogy a gonosz szőlőmunkások a zsidó nép vezetői, akik nem szolgáltatták be a gazdának (Istennek) a gyümölcstermést, sőt megölik a gazda fiát, hogy ők lehessenek az örökösök. Van olyan vélemény, amely szerint János evangéliuma a zsidó ünnepekkel párhuzamosan szól arról, hogy Jézus az élő víz, az életet adó világosság, kenyér és szőlőtő. Jn 15,1 skk.-et így a páskavacsora keretében kellene értelmezni, így az ‘Én vagyok a szőlőtő’ kijelentés a kehely felemelésének jézusi párhuzama lenne.

Legérdekesebb azonban a qumráni anyagból nemrég publikált dokumentum, az úgynevezett 4Q 500 fragm. 1. Ez a Kr. e. 1. században keletkezett szövegtöredék a Zsolt 80 szellemében beszél Izráelről mint szőlőtőről. Magyarul: ‘…szőlősajtód kövekből épült / a szent magasság [értsd: a templom] kapujához / az ültetvényed és dicsőséged folyamai… / gyönyörűséged termőágai (szőlővesszők) … / szőlőskerted.’ Ez a töredék felbecsülhetetlen jelentőségű Jn 15,1–11 magyarázata szempontjából. Megerősíti a templomkapun ábrázolt szőlőtő és ‑vesszők történeti hitelességét. Világossá teszi, hogy a metaforikus beszédben a sajtó (vagy: torony) a templomépületet jelenti. Igazolja, hogy Jézus idején eleven volt az ézsaiási prófétai beszéd öröksége: a zsidó népet Isten által ültetett szőlőskertnek tartották, amelyet azonban bűnei esetén Isten pusztulással sújthat. Míg a szinoptikus példázatok inkább az elvégzett ítéletre helyezték a hangsúlyt, addig a jánosi Jézus arra, hogy ő Isten ‘igazi’ szőlőtöve, tanítványai pedig a szőlővesszők, akik csak akkor tudnak gyümölcsöt hozni, ha vele maradnak kapcsolatban.

A műfaj kérdése. A görög retorika szabályai szerint Jézusnak az igazi szőlőtőről mondott beszédét allegóriának kellene tekintenünk. Míg a szinoptikus jézusi példázatok parabolák, melyek képlete: S + K = P – azaz az alany (subjectum = Isten országa) meg a ‘kopula’ (K = az indogermán nyelvek létigéje) vagy a ‘hasonlítani’ ige egyenlő a praedicatummal (P = állítmánykiegészítővel), ami maga a példázat története –, addig az allegóriában több alany (S1, S2, S3 stb.) szerepelhet, nincs olyan alany, amivel az allegória egésze állítmánykiegészítői kapcsolatban lenne. Vagyis az allegóriában minden szereplőnek, tárgynak önmagán túlmutató, rejtett szerepe van. Mégse volna jó Jn 15,1—11-et a görög irodalomelméleti allegória kereteibe szorítani, alighanem Brownnak (II, 668 sk.) igaza van, amikor itt sémi képalkotásról, asszociációs folyamat elindításáról, vagyis a héber lv*m*-ról beszél. Szinte ‘ugrás nélkül’, töretlen folytonossággal vitte át Jézus hallgatóit a szőlőskerttel kapcsolatos ‘asszociációs csomag’ használatával a prófétáktól önmaga koráig, a kollektív ítélethirdetés gondolatától az egyes tanítványok Vele gyakorolt személyes kapcsolatáig, nem feledkezve meg a gyümölcstermés igényéről.

♦ Szövegmagyarázat

A SZŐLŐTŐ MEG A SZŐLŐVESSZŐK, 15,1—8

1. vers. Az e*gwv ei*mi (egó eimi) kifejezés Jézus legsajátosabb önkijelentéseihez tartozik János evangéliumában. Mindig olyan valamiről (vagy valakiről) mondta az ilyen kijelentéseit, ami vagy aki az ember létszükségleteinek egyike (kenyér: 6,35; világosság: 8,12; pásztor, azaz vezetés: 10,11). Amint a víz vagy a kenyér, úgy a szőlő is a palesztinai ember létfeltételei közé tartozott. Friss gyümölcsként és megaszalva ették, vagy pedig vízzel keverve, must és bor formájában itták. Az egyik legértékesebb növénynek tartották, ezért is vált a választott nép vagy kiváló egyének jelképévé (lásd fentebb a vallástörténeti háttér és a műfaj kérdéseit). Amikor Jézus önmagát h& a[mpelo" h& a*lhqinhv (hé ampelos hé aléthiné)-nek, igazi (valódi) szőlőtőnek nevezi, akkor itt az ‘én’ az állítmánykiegészítő, ‘az igazi szőlőtő’ pedig az alany. Körülírva: ‘Az igazi szőlőtő, amire mindenki vár: én vagyok.’ A vallástörténeti háttér vizsgálata során láttuk, hogy volt egy prófétai-zsoltáros vonal, amelyik Izráelt tartotta Isten szőlejének, melyet ő plántált, ám gyümölcstermést (engedelmes életet) is várt tőle, különben ítélettel sújtotta. Ami az Ószövetségben és a későbbi zsidó irodalomban a nép jelképe volt, azt Jézus most önmagára vonatkoztatja. Kitűnően illik a metafora jelképrendszerébe, hogy Istent szőlőművesnek, szőlősgazdának nevezi. A szőlősgazda ültette a szőlőt, ő rendelkezik vele, övé a termés, a munka, de nincs jelen mindig ott. A szőlővesszők nem vele, hanem a szőlőtővel vannak elsősorban kapcsolatban. Ez a kép nagyszerűen illik az Atya — Jézus — meg a tanítványok kapcsolatára! Ennek a kijelentésnek a színhelye lehet, hogy az utolsó vacsora ebédlőterméből a Gecsemáné-kert felé vezető út volt. Vannak, akik szerint egy szőlőskert mellett haladtak el éppen, mások szerint Jézus a templom kapuján lévő arany szőlődomborműre mutatott rá, amikor így szólt, de felfoghatjuk e szavakat az utolsó vacsora színhelyén elmondott búcsúbeszéd új témát kezdő részének is (vö. ‘A 15. fejezet helye a búcsúbeszédekben’).

2. vers. Az allegóriába hajló metafora harmadik szereplője a szőlővesszők csoportja. Majd csak az 5. versben fogja Jézus kimondani, hogy a szőlővesszők a tanítványok. De már ebben a versben is érezzük, hogy az ítéletes-szigorú megállapítás a terméketlen, gyümölcstelen vesszők sorsáról a tanítványokra vonatkozik. Amilyen egyszerű a kép, olyan mély értelmű és találó: ha Jézus a szőlőtő, az Atya a szőlőműves, akkor a tanítványok csak a szőlővesszők lehetnek. A szőlővessző létformája, hogy a szőlőtőben van (e*n e*moiv (en emoi) — ‘énbennem’), onnan nyeri táplálékát, erejét, másik felén pedig indákat bocsát ki, s azokon fürtöket érlel, vagyis gyümölcsöt hoz. Figyelemre méltó a görög szövegben a szójáték a 2—3. versekben előforduló ai[rei (airei) (‘felemel, eltávolít, megsemmisít’, a szőlővessző esetében: ‘lemetsz’) — kaqaivrei (kathairei) (‘megtisztít’) és kaqaroiv (katharoi) (‘tiszták, megtisztítottak’) szavakkal kapcsolatban. A fürtöt nem érlelő vesszők sorsa, hogy lemetszi őket a gazda, a termő vesszőké viszont a megtisztítás, hogy (i@na [hina]) több fürt teremjen rajtuk, azaz még több gyümölcsöt hozzanak. A kép minden erőltetés nélkül ábrázolja a kétféle szőlővessző (azaz tanítvány) minőségét és jövőjét. Míg a szőlőskertről szóló ószövetségi próféciák majdnem kivétel nélkül kollektív jellegűek voltak, egész Izráel sorsát kifejezték, addig itt Jézus egyénekről szól, minden tanítvány külön-külön kapcsolódik hozzá (mint vesszők a tőhöz), s kétféleképpen, gyümölcstermésének vagy annak hiányának megfelelően (lemetszés vagy tisztító megmetszés) nyer ítéletet.

A 3. versből megtudjuk, hogy a tanítványok már tiszták, tisztaságuk a Jézustól hallott beszéd (vagy ‘ige’ – lovgo" [logos]) által történt. A u&mei~" kaqaroiv e*ste (hümeis katharoi este) kifejezéssel már a 13,10 során találkoztunk az utolsó vacsora jelenetében, ott a tizenegy tanítvány tisztaságával Júdás tisztátalansága áll szemben. Jézus beszéde hatásáról szól még: 12,48 (aszerint lesz az utolsó nap ítélete, ahogyan engedtünk a szavának); 15,7 (ha bennünk marad Jézus szava, imáink meghallgatásra találnak); 17,8 (az ige az az igazság, amivel Isten megszenteli a tanítványokat). Barrett (461) azt írja, hogy itt a Jézustól hallott lovgo" (logos) nemcsak beszéd, hanem mindannak az összhatása, amit Jézus az övéiért tett, mondott, aki ő volt (ti. a testté lett Ige) az övéiért. Amint a 13. fejezet utolsóvacsora-jelenetében szeretetszolgálata (lábmosás) által végezte el a tanítványok megtisztítását, úgy itt azt igéje által végzi.

4–5. versek. A 4. vers elején lévő meivnate e*n e*moiv (meinate en emoi) kifejezés az egész fejezet alapgondolata. A szőlőtő meg a szőlővesszők kapcsolatát ‘a kölcsönös egymásban létel’ fogalommá szűrt képével lehet igazán kifejezni. A vessző a tőből sarjad ki, tehát ‘benne van’ a tőben. A tő viszont életnedveket ad a vesszőnek, hatását tekintve így ‘benne van’ a vesszőben. A gondolat a páli ‘Krisztusban’ létel gondolatával vethető össze (pl. 2Kor 2,12; 1Kor 7,39; Fil 3,1; Ef 4,1), amit A. Deissmann ‘locativus mysticus’-nak (misztikus helyhatározónak) nevezett. A ‘maradni’ ige perikopabeli ilyen meghatározó értelmét ellentétbe állíthatjuk az egész beszéd búcsúzó jellegével. Jézus búcsúzik – mert rövidesen ‘elmegy’, azaz meghal –, mégis misztikus módon ‘marad’ szava és Lelke által tanítványaiban, azok pedig benne ‘maradnak’. Sőt, mivel a meivnate (meinate) nem ígéret, hanem felszólítás, ezért nem az a kérdés, hogy a búcsúzó Jézus valamiképpen mégis velük marad‑e vagy sem, hanem az, hogy a tanítványok megmaradnak‑e ‘benne’?! Az ezt követő ka*gwV e*n u&mi~n (kagó en hümin) nem egy feltételes mondat következményes része: ‘ha ti bennem maradtok, akkor én is bennetek maradok’, hanem ‘a kölcsönös egymásban létel’ terminusához tartozik. Megjegyezzük, hogy a görög mevnei (menei) nem csupán statikus értelmű (‘változás nélkül ugyanannak maradni’), hanem dinamikus jelentése is van: ‘megmaradni az egyszeri döntés mellett, a változó helyzetekben, a nehézségek ellenére’. A vers a továbbiakban a szőlőtő-szőlővesszők metaforát alkalmazza Jézus és tanítványai kapcsolatára. Amennyire lehetetlen, hogy a vesszők önmaguktól – a szőlőtő hathatós közreműködése nélkül – gyümölcsöt teremjenek, annyira lehetetlen a tanítványoknak valami Istennek tetszőt cselekedniök Jézussal való kapcsolat nélkül.

Az 5. vers az előzőek összefoglalása. Az 1. vers első fele megegyezik e vers első négy szavával, de itt már nincs a h& a[mpelo" (hé ampelos) mellett a h& a*lhqinhv (hé aléthiné) jelző. Most nevezi először Jézus a tanítványait nyíltan ‘szőlővesszőknek’, eddig csak a metaforát alkalmazta rájuk. A vers második felében ismétlődik a 4. versben elhangzott megállapítás, hogy a tanítványok Jézus nélkül képtelenek a jóra, a gyümölcstermésre.

…”

(Benedikt Schwank: János. Agapé):

„IV. A beszédek második része (15,1-16,33)

1. A szőlőtő és a szőlővesszők (15, 1-8)

15,	1	»Én vagyok az igazi szőlőtő,
és az én Atyám a szőlőműves.

2	a	Minden vesszőt, amely bennem nem terem gyümölcsöt,
eltávolít,

b	és minden olyat, amely gyümölcsöt terem,
megtisztít,
hogy több gyümölcsöt teremjen.

3	Ti már tiszták vagytok az ige által,
amelyet szóltam nektek.

4	Maradjatok énbennem, és én tibennetek!
Ahogyan a szőlővessző nem teremhet gyümölcsöt magától,
ha nem marad a szőlőtőn,
úgy ti sem,
ha nem maradtok énbennem.

5	Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők.
Aki bennem marad, és én őbenne,
az terem sok gyümölcsöt;
nélkülem ugyanis
egyáltalán nem tehettek semmit.

6	…

A. Szövegkritikai szempontból semmi sem indokolja, hogy a szöveget jelenlegi formájában ne a 14,31 folytatásának tekintsük. A 15-17. fejezetek a 6. és a 21. fejezethez hasonlóan a János-evangélium végleges, hiteles formájához, vagy ha úgy tetszik, »hivatalos kiadásához« tartoznak.

Az első nyolc vers szövegváltozatainak eltérései a részleteket illetően is jelentéktelenek. Csupán az 5. versben próbáltuk a P75 és a Codex Vaticanus (B) oude hen olvasatát így visszaadni: »egyáltalán nem«. - A hé ampelosz kifejezés elsősorban a szőlőtőt jelenti a gyökerekkel, a törzzsel, a szőlővesszőkkel, a levelekkel és a gyümölcsökkel együtt, de utalhat a szőlőhegyre (Jel 14,18-tól), vagy pedig a növény fás részére is. Legalábbis az 5. versben az utóbbi értelemben szerepel a szó. Az egész Újszövetségben csak a János-evangélium 15. fejezetében előforduló kléma kifejezésen azokat a zöld sarjhajtásokat kell értenünk, amelyek minden évben újonnan jelennek meg a növény farészén. Palesztinában kedvező körülmények között ezek 5-6 méter hosszúságúra is megnőnek. Télre e hajtásokat teljesen, egészen a talajban lévő tőig visszavágják. Virágokat, majd ezekből gyümölcsöket csak ezek az egyesztendős szőlővesszők hoznak. — A szőlőtő az »igazi« (aléthinosz) jelzőt kapja. Az 1,9-re (a világba jövő »igazi világosság«-ra) vetett pillantás mutatja, hogy ez az »igazi« világosság nem azonos a földi, fizikai fénnyel, hanem inkább szellemi valóságra utal. Ezért a szóban forgó kijelentést így is érthetnénk: »én vagyok az ideális szőlőtő«. — Az 1. versben szereplő Atya általában a vincellér nevet szokta kapni, de ezt külön szó, az ampelourgosz (Lk 13,7) jelöli. Júdea hegyvidéki lankáin alig akadtak monokultúrák. A szőlőskertek közé kicsiny árpa- és adott esetben fügefaültetvények is beékelődtek (vö. Lk 13,6). Az első versben szereplő szőlőműves kifejezés görög megfelelője a geórgosz, amely a gé (föld) és az ergon (mű) szavak összetétele (György keresztnevünk is ebből az összetételből származik). — A 2. versben arról van szó, hogy a szőlőműves »eltávolít« (airei) minden olyan vesszőt, amely nem hoz virágkezdeményt, illetve gyümölcsöt. A versben hiába keressük a »lemetsz« kifejezést. Abban az időben ugyanis nem voltak metszőollók. Ezek helyett sarló alakú »szüretelő késeket« használtak, amelyekkel a szőlővesszőket levágták (vö. a Jel 14,17-19-ben szereplő drepanon szóval). - Nemcsak a 8. vers, hanem több más szöveg megértése szempontjából is fontos tudatosítanunk, hogy az »és« (kai) kifejezés az »azaz«, a »pontosabban mondva« vagy az »illetve« jelentéssel is rendelkezhet. A tanítvánnyá levés tehát a gyümölcshozásban áll (a »kai« kötőszó ilyen értelmű használatát illetően ld. például a Jn 17,3 és 18,35 verseit).

B. A kivetés és az elégetés (6. v.) szó a szinoptikusok hasonló kifejezéseire emlékeztet (vö. Mt 3,10; 13,40 stb.). A kép többi része azonban legfeljebb néhány ószövetségi szöveggel (Iz 5,1-7; Jer 2,21 vagy Zsolt 80,9-20) mutat rokon vonásokat. A perikopa a Jánosra jellemző »képes beszéd« keretében fogalmazódik meg. A példázatban mindaz, amit először realisztikusan lehet értelmezni, átvitt értelmet is kap (»egy magvető kiment …«). Az allegóriát akkor fogjuk fel jól, ha szövegét kezdettől fogva átvitt értelemben (például: az égből menyasszonyként leszálló Jeruzsálem) vesszük. A képes beszédben a képszerű kifejezések (szőlőtő, szőlővesszők) és a közvetlen beszéd szavai (»az ige … amelyet szóltam nektek« vagy »tanítványaimmá«) váltják egymást.

C. Az »igazi szőlőtőről« szóló tanítás nagyszabású egyháztan. Megjelenik benne a szőlőskertté növekvő szőlőtő (vö. Zsolt 80,9-20) képe: ez a kert az Egyiptomból kihozott és az ígéret földjébe ültetett Isten népe, amely vesszőit már messzire növesztette, a (Földközi-) tengertől a folyamig (az Eufráteszig). A szőlőtövek azonban vadon burjánozva nem hoznak termést, hanem csak akkor, ha megnyesik őket. A 2a vers mondanivalója világos: a virágkezdeményt nem mutató szőlővesszőket már az első nyesésnél eltávolítják. Amikor pedig a virágok alapján felismerhetővé válnak az első fürtsarjak, következik a második nyesés: a szőlővesszők külső részét, amelyen csak levelek és indák találhatók, levágják, hogy ezáltal az erőt adó nedvek kizárólag a gyümölcsbe hatoljanak, és azok zamatossá váljanak. (Itt éppenséggel a szentek szenvedéseire is gondolhatunk.) A tanítványok már »tiszták«: Jézus nyíltan beszélt nekik a rájuk váró keresztről, ők pedig igent mondtak erre. Így a 4. versben az a követelmény fogalmazódik meg, hogy maradjanak kapcsolatban Krisztussal. Ez a részlet nem a szőlőtőn függő fürt képét állítja elénk, hanem a szőlővesszőét, amely élet-nedvét a földből alig kilátszó tőtől nyeri. Az 5. versben említett szőlőtőből gyakorlatilag csak a vesszők láthatók. Ezek növekszenek, virágoznak, és ezek termik a gyümölcsöt. A tőről levágott vesszőket természetesen legfeljebb tűzrevalóként lehet felhasználni.

A 7. vers szerint a gyökértőből nyert életnedv egészen új lehetőséget biztosít kéréseink megfogalmazására. Egy ilyesfajta és Jézus korábbi példáját követő kérésről tudósít az ApCsel 9,40: »Péter pedig kiküldött mindenkit, letérdelt és imádkozott …« (vö. Mk 5,40-től). A 8. versben említett sok gyümölcs azonban bizonyára nem a csodatettekre utal, hanem az önzetlen szeretetre, amint erről a 15,9-től kezdődő versek is árulkodnak.

D. A Szentírás különféle képekkel ábrázolja az egyházat: Isten háza, a pusztában lévő nyáj, a Szentlélek temploma és Krisztus teste. Az utóbbi képet például előszeretettel használja Pál az 1Kor 12,27-ben. Ennek a képnek hátterében az a gondolat húzódik meg, hogy a tagok fentről, a fejtől kapják az utasításokat. Krisztus az ő egyházának feje (Ef 1,22).

Teljesen más egyháztan jut kifejeződésre a szőlőtőről szóló képes beszédben. Itt az erőteljes tő, amelynek erejéből és nedvéből bontakozik ki minden, a külső szemlélők számára alig látható. Ők csak a vesszőket látják, amelyek sok szőlőfürtöt hordoznak. Mi, a szőlővesszők vagyunk a szőlőskert látható része, és Krisztus rajtunk keresztül tevékenykedik manapság is.”

(Farkasfalvy Dénes: Testté vált szó. Prugg Verlag):

„c) Hasonlat a szőlőtőről (15,1-17)

[1]	Én vagyok az igazi szőlőtő és Atyám a szőlőműves.

[2]	Minden vesszőt, amely bennem nem terem gyümölcsöt, eltávolít, és minden olyat, amely gyümölcsöt terem, megtisztít, hogy több gyümölcsöt teremjen.

[3]	Ti már tiszták vagytok a szó által, amelyet elmondtam nektek

[4]	Maradjatok bennem, én pedig bennetek maradok. Ahogy a szőlővessző nem képes magától gyümölcsöt teremni, hacsak nem marad a szőlőtőn, ugyanúgy ti sem vagytok képesek rá, ha nem maradtok bennem.

[5]	Én vagyok a szőlőtő, és ti a szőlővesszők. Aki bennem marad és én őbenne, az terem sok gyümölcsöt. Nélkülem ugyanis nem tudtok tenni semmit.

[6]	…

Szövegjegyzetek

1	‘Én vagyok’: evvel a verssel nemcsak új téma kezdődik. Feltűnő az előző fejezettel való logikai és formai egység hiánya, ami három pontban foglalható össze: a) A 14,30 szerint Jézus és a tanítványok befejezik a vacsorát és elhagyják a vacsora színhelyét. Hogy hova mennek, csak a 18. fejezet elején derül ki, azaz a 15,1-17,26 számára nem találunk a történeti elbeszélésen belül keretet. b) Jézus világos, önmagát kinyilatkoztató beszédbe fog, míg a 14. fejezetet a párbeszéd jellemezte. Tehát az irodalmi műfaj is változik. c) A ‘szőlőtő és szőlővesszők’ hasonlata minden előkészítés nélkül jelenik meg: erről az evangéliumban előzőleg egyáltalán nem volt szó.

A fenti megfigyelések a jó Pásztorról szóló szakaszt juttatják eszünkbe (10,1-21). Ott is minden bevezetés nélkül és váratlan fordulattal Jézus egy beszédbe kezd, amely allegóriává szélesülő példabeszédként hat, s amelyben a maga szerepét és kilétét nyilatkoztatja ki. Ugyanazt a módszert használva (vö. Második rész 110-112) ugyanarra a következtetésre jutunk: 15,1-17,26 viszonylag önálló szöveg, amit a jánosi hagyomány külön őrzött meg, s csak az evangélium végső redakciója vagy kiadása során kapott itt helyet, a lábmosáshoz szervesebben tapadó ún. ‘első búcsúbeszéd’ és a szenvedéstörténet között. Feltehetőleg az ‘egyházi redaktor’ – tehát a 21. fejezet szerzője – gondoskodott ennek a szövegnek a betoldásáról is, de az anyag a jánosi hagyomány apostoli talajából sarjadt, annak minden fontos irodalmi és teológiai jellegzetességét magán viseli.

"igazi szőlőtő": az ‘aletiné’ szó (igazi, valódi) egyrészt a mondás jelképes jellegét húzza alá, másrészt arra az – eredetében dualista – szemléletre utal, amely szerint a lelki valóságok jelentik az ‘igazi’ világot, míg a testi dolgok csak árnyékléttel bírnak. Bár ez a szóhasználat a plátói bölcselet hagyományában is bőségesen megtalálható, nem kell szükségképpen annak közvetlen hatására gondolni. János dualizmusa sosem abszolút: a földi és transzcendens (isteni, lelki) világ között hierarchikus különbséget lát, de az anyagi lét valóságát nem tartja puszta ‘árnyéklétnek’. Maga az ‘ampelos aletiné’ kifejezés Jeremiás könyvének görög (Hetvenes) fordításában is előfordul, de más értelemben: ‘igazi (nem hamis) szőlőt ültettem, miért vált savanyúvá?’ (Jer 2,21)

A kép azonban korábbi eredetű. Izajáshoz nyúlik vissza: Izrael a szőlőtő, Isten a szőlő birtokosa és művelője (Iz 5,1-7). Jézus a szinoptikusok szerint Izajás szövegéből indul ki, amikor a saját példabeszédét előadja a gonosz szőlőművesekről (Mt 21,33-46; Mk 1,1-11; Lk 20,9-10). Raymond Brown egzegézise egy lépéssel tovább megy: idézi Josephus Flavius adatát, amely szerint a templomot vagy a zsidóság vagy a zsidó vallás jelképeként embermagasságú szőlőtőke díszítette. Az első zsidó háború alatt pedig (Kr. u. 66-70) a pénzen, amit a fellázadt zsidók vertek, szőlőtő és szőlővesszők körvonalai láthatók (Brown II, 674). Mindebből arra kell‑e következtetnünk, hogy szövegünk Jézust a zsidósággal állítja szembe: ő az igazi szőlőtő, míg a zsidóság, amely őt elvetette és tőle elpártolt, hamis szőlőtő, amelyet nem az Atya ültetett? A szövegösszefüggés ilyen polemikus értelmezést nem támogat. Az Izajásra való visszanyúlás azonban meglehetősen kézenfekvő. De hozzá kell tennünk azt is, hogy Izajás példabeszédét nemcsak Jeremiás, hanem a 80. zsoltár is továbbfejlesztette, amikor Izrael egész tragikus történetét, a kivonulástól a babiloni fogságig egy Isten által ültetett és gondozott szőlőtő sorsához hasonlította: ‘Egyiptomból egy szőlőtövet hoztál…, elültetted, gyökeret vert és ellepte a földet… Miért pusztítottad el sövényét, hogy minden jöttment rajta lakmározzék?’ (Zs 80,9-14 Vö. még: Ez 15,1-5; 17,6; 19,10-14). Ezek a szövegek csak alapul szolgálnak egy lényegében új jézusi tanításhoz, amely a tanítványok és a Mester szoros, isteni életet közvetítő egységét a szőlőtő és szőlővessző viszonyához hasonlítva ábrázolja.

‘szőlőműves’: a kép új módon állítja Krisztus létének és főleg művének (gyümölcsöt termő mivoltának) teljes függését az Atyától.

2	‘eltávolít…megtisztít’: ezek az igék nem annyira a szőlőműves munkáját (a szőlő megnyesését és vadhajtások levágását), mint inkább a jelképes isteni tevékenységet írják le, amely egyrészt ‘tisztít’ – mint Jézus a lábmosás jelenetében – másrészt elítél és kárhozatba küld.

3	‘tiszták vagytok": bármennyire is egyetértünk abban, hogy a 15. fejezet betoldás, világos, hogy az ‘egyházi redaktor’ egybekapcsolta a lábmosás jelenetével. A tanítványok már részesültek a hit (és elővételezett keresztség) kegyelmében, s ezért, amint ezt Jézus már korábban mondta (13,10), Júdást kivéve, mindnyájan tiszták.

4-5	Ez a két vers a hasonlat lényege: a szőlővesszők szerves egysége Jézus és a tanítványok életközösségét jelképezi. Feuillet felhívja a figyelmet arra, hogy ez a gondolat a Sirák könyvében megtalálható, ahol a megszemélyesített Bölcsesség ezt mondja magáról: ‘Rügyeket hajtottam, mint a szőlőtőke, virágaim pompás gyümölcsöt termettek’ (24,17). Az ezt követő versek Jn 6,35-re hasonlítanak. A 6. fejezetben szereplő ‘élet kenyere’ és az életközösséget kifejező ‘igazi szőlőtő’ közötti párhuzam alapján úgy véli, hogy a szőlőtő is az eukarisztiát jelképezi (vö. A. Feuillet, ‘Le discours sur le pain de vie’: Etudes johanniques, Paris 1962, 83-85.).

A ‘gyümölcsözés’ hasonlata általános bibliai kép, amely átvitt, erkölcsi értelemben már az Ószövetség lapjain megtalálható (vö. pl. Ez 17,6-10; Sir 2,23; Zs 1,3). Előfordulása a korai keresztény szövegekben gyakoribb. Használata Máténál és Lukácsnál különösen gyakori: már a Keresztelő igehirdetése szerint a ‘bűnbánat méltó gyümölcseit kell hoznunk’ (Mt 3,8-10; Lk 3,8-9); a fát gyümölcseiről lehet megismerni (Mt 7,16-20; 6,43-44); a képet a magvetőről szóló példabeszéd is magába foglalja (Mt 13,1-23; Mk 4,1-20; Lk 8,4-15), akárcsak a terméketlen fügefa története (Mt 21,18-22; Mk 11,12-14; Lk 13,6-19). Jn 4,36 vizsgálatánál láttuk, hogy a szinoptikus példabeszédek a magról és a gyümölcsről a jánosi szövegekben – áttételekkel, átdolgozásokkal – szintén megtalálhatók: ‘a termés’‑t itt is a görög ‘karpos’ (gyümölcs) szó fejezi ki (vö. Első rész 135). A páli levelek, elsősorban azok, amelyeknek páli szerzősége kétségtelen, ugyancsak rendszeresen használják a ‘gyümölcsöt hozás’, és ‘gyümölcsözés’ képét: az igehirdetés sikerét (Róm 1,13; Fil 1,22; Kol 1,9), a cserében kapott anyagi támogatást (1Kor 9,7; Fil 4,17) vagy a keresztény hit tettekben való megnyilvánulását jelenti (Róm 6,22; 7,4; Gal 5,22; Fil 1,11; Kol 1,10). Ugyanez a kép megjelenik Jakab levelében is (3,17-18, 5,7), tehát a keresztény nyelvnek egy általános és közhasználatban lévő fordulatáról van szó. Jn 15-ben a ‘gyümölcsözés’ a szeretet parancsához kötődik, s jelzi azt, hogy ez a parancs látható tetteket kíván (vö. 1Jn 5,3).

5	‘Nélkülem ugyanis nem tudtok tenni semmit’: a mondat meghökkentően minden ‘érdemszerző’ vagy Isten előtt ‘értékes’ tettet Krisztushoz kapcsol, a kereszténység ‘erkölcsi monopóliumát’ jelenti ki, de ugyanakkor a Krisztus által közvetített fegyelem feltétlen szükségességét állítja minden igaz cselekedethez. Evvel a magyarázatban foglalkozunk.

…

Magyarázat

Mindenekelőtt azokat a történeti és kritikai kérdéseket kell röviden tárgyalnunk, amelyeket, a 14,31 és 15,1 közötti folytonosság hiánya vet fel. Nem hiányoznak azok a feltevések, amelyek a két vers közötti történeti folyamatosságot az események kiegészítésével vagy feltételezett tárgyi körülmények alapján próbálják megalkotni. Jn 14,31 és Mk 14,42/Mt 26,46 között feltűnő a párhuzam. Máté ás Márk idézett versét azonban Jézus letartóztatása követi, míg Jánosnál Jézus búcsúbeszéde még három fejezeten keresztül folytatódik. Elterjedt felfogás szerint azonban a párhuzam Jn és Mt/Mk között csak felszínes és félrevezető: a ‘keljetek fel’ a két szinoptikusnál az alvó tanítványokhoz szól, és nyomban Jézus letartóztatása követi, míg Jn 14,31-ben Jézus arra szólítja fel a tanítványokat, hogy menjenek ki az Olajfák hegyére, s ezért a következő három fejezetet úgy kell tekintenünk, mint útközben, majd pedig kint az Olajfák hegyén előadott beszédek parafrázisait. A nehézséget azonban Jn 18,1 okozza, amelyet minden egzegéta és kommentátor többé-kevésbé így fordít: ‘Miután ezeket elmondotta, Jézus kiment a Kedron-völgyön túlra’. Tehát az Olajfák hegyére való kivonulás az evangélista szerint csak a búcsúbeszédek után történt. Vagyis a szöveg nem engedi meg, hogy leegyszerűsítve harmonizáljuk és a szöveg különböző rétegei közt jelentkező egyenetlenségeket eltüntessük. Egyes kutatók (Bemard és Moffat) próbálkoztak avval, hogy a búcsúbeszédet átrendezzék, ahogy ezt a 10. fejezettel is tették (vö Második rész 102-103) és 14.31-et közvetlenül a 17. végéhez illesszék. Raymond Brown belegyugszik abba a megoldásba, hogy az evangélium búcsúbeszéde 14,31-gyel végződött, s amikor az ún. egyházi redaktor a 15-17. fejezeteket beiktatta, nem nyúlt a már meglévő szöveghez; így maradt ez a vers téves helyen, a későbbi betoldás jeleként. De miért kell feltételezni azt, hogy az ‘egyházi redaktor’ a 14. fejezet záróversét ‘véletlenül’ hagyta volna a búcsúbeszédek két darabja között félúton, vagy – ahogy Brown feltételezi (II,656), a szöveg iránti tisztelete miért késztette volna arra, hogy ne 14,30 és 14,31 közé, hanem 14,31 után iktassa be a búcsúbeszédek második részét, ahogy ő mondja, ‘a további búcsúbeszédeket’? E pontban Dodd felfogását vélem helyesebbnek. Valószínű ugyan, hogy a szöveg korábbi formájában a búcsúbeszéd 14,31-gyel végződött, de amikor a következő három fejezet hozzáadására sor került, az első rész utolsó verse új értelmet kapott. ‘Keljetek fel, menjünk innen’ – ez a mondat a kibővített szövegben jelképes értelmet kap: nem testi, hanem lelki értelemben ad parancsot a tanítványoknak, hogy Jézussal együtt ők is induljanak útra, csatlakozzanak hozzá, szálljanak szembe a Sátán sötétségével, amely most követi el legnagyobb erőfeszítését, hogy megpróbálja elnyelni a világ Világosságát (vö. Jn 1,5; valamint Első rész 48). A vers tehát ebben az új összefüggésben a búcsúbeszédekben is tartalmi fordulatot hoz, új gondolatmenet nyitánya, amelynek alapján a következő fejezetek Jézus ‘dicsőséges kínhalálát’ újra átelmélkedik.

A búcsúbeszédek hangnemében a 15. fejezet élén lényeges változást veszünk észre. Bármennyire is hangsúlyoztuk, hogy azonos témák és kifejezések megismétlése újra és újra biztosítja az előző versekkel való eszmei egységet, egy dialektikusan ellentétes gondolatmenet felépítése is megfigyelhető. Maga a szőlőtő hasonlata nem Jézus elválását, hanem a tanítványokkal való maradandó, eddig el nem ért egységét hangsúlyozza. A ‘(meg)maradni’ ige vissza-visszatér, mintha valójában nem távozásról, hanem maradásról volna szó. De ez a ‘maradás’ immár lelki. ‘Egymásban maradást’, a szeretetben való megmaradást, az öröm maradandó bennünk lakását jelenti, és a szőlőműves, a szőlőtő és a szőlővesszők közös, gyümölcsöt érlelő együttesének maradandó voltát hangsúlyozza. A szőlőtő életközössége a szeretet műve: Jézus elmenetele a ‘legnagyobb szeretet’ kiáradásának kezdőpontja. Ezért ez az elmenetel igazában ittmaradás, sőt új eljövetel, egy új teljesség kiindulópontja.

…”

(Gyökössy Endre: János evangéliuma. Örökségünk Kiadó):

„44. Az igazi szőlőtő (Jn 15,1-11)

Jézus Krisztus népe által egy jól ismert képet használ. Az Ótestamentumban igen gyakran találkozunk a szőlőtő hasonlatával, képével Ézsaiásnál, Ezekielnél stb. A szőlőtő rendszerint magát Izraelt jelképezte. Olyannyira jelképpé vált, hogy például a Makkabeusok pénzérméket verettek, melyeken Izraelt a szőlőtő szimbolizálta. A nagytemplom homlokzati arany ajtaján is egy szőlőtő dombormű volt valaha.

Tehát Izrael úgy tekintett magára, mint az Isten, az ő szövetséges Ura által plántált szőlőtőkére. De ez a szőlőtő elvadult. Ezt panaszolják a próféták. Elvadult hajtásokat hozott és rossz gyümölcsöket termett. Ezért Isten különös szeretete az, hogy most egy igazi szőlőtövet ad a világnak, Ő plántálja a világba Jézus Krisztust, az igazi szőlőtövet, aki majd új ágakat hoz s ezek lesznek majd az Ő tanítványai és ezek is új ágakat hoznak, ezek a tanítvány tanítványai lesznek majd, és így borítja be majd ez a szőlőtő az egész világot. És ezeknek az ágaknak kell majd megteremni az új és jó gyümölcsöt.

Ezért mondja Jézus: Én vagyok az igazi szőlőtő. (És itt ismét a hatalmas és nagy jelentőségű vagyok szóval találkozunk.) Az elvadulttal szemben most már az igaziak, a termők, amelyek belőle sarjadnak ki. Azok termik majd meg az új gyümölcsüket, még akkor is, ha nem zsidó emberek.

Amit a szőlőtőről és a szőlővesszőről mond most már önmagával kapcsolatban, az jól ismert kép Izraelben, de minden szőlőtermő vidéken. A szőlőt, mint mindenütt, ott is visszametszették, és levágták az ágat, amelyen nem volt termőszem, hogy ne szívja el a többi erejét. A lemetszett szőlővessző már nem volt jó semmire sem. Izraelben még égőáldozati faként sem volt szabad felhasználni. Egyet tehettek csak, elégették. Erre céloz a 6. versben: ‘Ezeket összegyűjtik, tűzre vetik és megégetik.’

Kikre gondol Jézus, amikor ezekről beszél? Kik azok, akik le-vágattatnak Róla, mint szőlőtőről?

1./ Azokra, akik megtagadták Őt.

2./ Akik csak szájjal dicsérik, vagy dicsőítik, de jó gyümölcsöt, azaz jó cselekedeteket nem terem az életük (Gal 5,22).

És itt találkozhatunk mai Igénk első nagy üzenetével. Az Újtestamentum egyik nagy alapgondolatával: a haszontalanság problémájával.

Ez az ige rész úgy mered ránk, mint egy kérdőjel. Mit használunk mi a világnak? Mit használunk mi az eklézsiának? Embertársainknak, családunknak? Van-e valami értelme, hogy mi kereszténynek nevezzük magunkat? Lehet‑e valakiről súlyosabb megjegyzést tenni, mint azt, hogy haszontalan ember?

Merjük egyszer mi magunk feltenni a kérdést. Mi a haszna ebből másoknak, hogy mi péntekről-péntekre, vasárnapról-vasárnapra szívjuk a szőlő nedvét? Jézus azt mondja, hogy a haszontalan szőlővessző levágattatik. De amelyik Benne marad, az sok gyümölcsöt terem. Ennek a ‘marad’ Igének lehet egy misztikus és egy nagyon reális jelentést adni. De akár így, akár úgy értelmezzük, az Újtestamentumnak egy nagyon fontos szava (Meno: maradni, kitartani, helytállni). Csak ebben a részben 11-szer fordul elő. Jánosnál 66-szor, összesen 112-szer. Tehát már ezek a számok is mutatják, hogy milyen lényeges ez a jézusi felszólítás: ‘maradjatok énbennem’.

1./ Mint mondottuk, ennek van egy misztikus értelmezése: Benne maradni, az Ő Lényében, azaz Életében és Igéjében. Vagy ha tetszik, az Ő Lelke burkában. Pál apostol mindig ezzel az egyszerű szóval fejezi ki, hogy ‘az Úrban’.

2./ Talán egyszerűbb és kevésbé misztikus jelentése, amely a mai emberhez közelebb áll, hogy egy barát kitart egy barát mellett, ahogy a gyöngébb az erősebb mellett marad, hozzá menekül, belekapaszkodik, tőle kér tanácsot, belőle merít erőt. Ahogy egy jó házasságban a férfi és a nő egymást támogatja és az erősebb mindig támasza a gyöngébbnek. És egymás mellett maradnak jóban-rosszban.

Ha a mai Igénk első üzenete, illetve kérdőjele a haszontalanság volt, most a második a Vele való kapcsolatunkat kérdőjelezi meg. Kapcsolatban vagyunk‑e egyáltalán Vele? S ha igen, milyen az a kapcsolat? Tulajdonképpen életünk gyümölcsei mutatják ezt meg. Szánk hazudhat, de egy élet, egy gyümölcstelen élet eltakarhatatlan vallomást tesz önmagunkról.

Mai Igénk harmadik kérdése, hogy a szőlőműves, azaz a mi Atyánk mit cselekszik velünk a szőlőtövön? Lemetsz‑e, mint vadhajtást, vagy megmetsz‑e, hogy több gyümölcsöt teremjünk?

A lemetszett szőlővesszőről már szót ejtettünk – tűzre kerül. De gondoljunk csak arra, hogy az a szőlővessző, amit nem le‑, csak megmetsz a Gazda, beszélni tudna, hogy panaszolná: Nyolc-tíz szép szemet hoztam, s íme csak kettőt hagy rajtam. Miért bánt, miért vág le belőlem, miért metszeget? Vagy Tóth Árpáddal, a nagy magyar költővel mi így panaszkodhatnánk, amikor metszeget a Gazdánk: Próbáink oltókését miért döföd bordáink közé?

1./ Azért metszeget, mert nála nélkül semmit sem cselekedhetünk (15,5). Azaz, amit nélküle cselekszünk, az az Ő szemében semmi. Az a termés, amit nélküle termünk, az nem jó termés, nem jó gyümölcs. Vad hajtás, vad gyümölcs.

2./ Hogy megmaradjon bennünk az Ő öröme (15,11). És itt nagyon lényeges, hogy a Jézusból sarjadt életek jézusi örömet teremnek. Mert van másféle öröm is. Nem régen hallottam akaratlanul egy villamoson, amikor valaki lelkesen ecsetelte barátjának, milyen ‘állati’ módon készítette ki az egyik munkatársát és ez milyen ‘állati’ örömet szerzett neki. Tulajdonképpen bármilyen durván fejezte ki magát, kifejezése pontos volt és precíz. Mert amiről beszélt, ahogy beszélt, az valóban állatok örömét tükrözte. A tyúkét, amely gilisztával szalad a szájában; a farkasét, amely átharapja a bárány torkát. Ezzel szemben van jézusi öröm. Az az öröm, amikor ember segíthet emberen. Az az öröm, amely mindig Jézus örömének terméke, amellyel Ő segített rajtunk.

3./ Azért metsz, hogy az örömünk teljes legyen. Megmaradó és az utolsó percig teljes. Ez a teljes és megmaradó öröm sugárzott István vértanú arcán, amikor kövezték, ez ragyog és tündököl a Filippi 4,4-ből, amikor bilincsek közül és a börtönből így ír Pál: ‘Örüljetek az Úrban mindenkor, ismét mondom, örüljetek!’

Ez a jézusi öröm, ez a maradandó öröm, ez a teljes öröm: elvehetetlen öröm és szinte elpusztíthatatlan. Ez az öröm tündökölhetett úgy a római cirkusz vértanúinak arcán, hogy nemcsak megrendültek a nézők, hanem belerendült a Római Birodalom.

És melyikünk ne szeretne örömös életet élni. Olyan örömmel, amelyet nem zavar meg semmi és senki, se a körülmények, se az emberek. Ennek pedig csak egy titka van: ‘Maradjatok énbennem, és én tibennetek!’ ”

(Túróczy Zoltán: Posztilláskönyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):

„Krisztussal van közösségünk

János 15,1-5
Szentháromság ünnepe utáni 9'. vasárnap
1953. augusztus 2.

Keresztyén életünk és keresztyén munkánk tele van kudarcokkal. Néha már úgy látszik, mintha nem is lenne győzedelmes Urunk. Úgy ülünk, mint Simon a Genezáret tavának partján, unottan, lélek nélkül mosogatva üres, csak iszappal és hinárral teli hálónkat, vagy mint Illés a pusztában a fenyőfa alatt, holtfáradtan, csak a halált kívánva. Szívünk telve van fájdalommal és keserű panasszal: Nem érdemes! Nem érdemes küzködni. Nincs fejlődés az életemben. Nem vagyok jobb, mint az atyáim. Nem vagyok jobb, mint megtérésem előtt. Mint fel-feldobott kő, mindig visszahullok a földre, ahonnan felrepültem. Nem érdemes a keresztyén munkát sem erőltetni. Üres a hálóm. Nincs gyümölcs az életem fáján. Ha nem rázna fel ebből az aléltságból minket is Jézus szava: Evezz a mélyre és vesd ki hálódat fogásra s mennyei hang nem bíztatna: Kelj fel és egyél, akkor már régen abbahagytunk volna mindent (Luk. 5,1-5, l.Kir 19,4-5).

Ilyen kudarc előtt álló vagy kudarcban élő tanítványoknak szól a mai szentlecke. Akkor mondta el Jézus, mikor búcsúzott a tanítványaitól. Vége van már az utolsó vacsorának. Jézus asztalt bont és indulóban vannak (Ján 14,31) a Getsemáné felé. Egyszer csak, talán a kijáratot árnyékoló szőlőlugas alatt, mikor kifelé mennek a házból, vagy talán mikor a Getsemáné felé vezető utat környező szőlők feltűnnek a telihold sápadt fényében, megszólal Jézus: Én vagyok az igazi szőlőtő… , s tanítani kezdi az életük legnagyobb kudarca felé menő tanítványokat. Minden kudarcunknak az az oka, hogy nem maradunk Őbenne, mint a szőlővessző a szőlőtőkén.

1. Nem maradunk benne, ez a tény.

Minden mindennapi bibliaolvasó embernek keserves tapasztalata az, hogy milyen hamar kiesik a fejünkből a reggel olvasott ige. Elolvastuk. Nemcsak úgy futólag. Elmélkedtünk és imádkoztunk fölötte. Mégis, mikor egyszer napközben valamiért megtorpanunk, s az aznapi igéhez szeretnénk menekülni világosságért, azon kapjuk magunkat, hogy nem emlékszünk az aznap reggel olvasott igére. Akárhogy törjük a fejünket nem jut eszünkbe. Vannak gyülekezetek, ahol az a szokás, hogy ha lelki testvérek napközben találkoznak, megkérdik egymástól: Mi volt a mai ige? Mikor így napközben töröm a fejemet a reggeli igén, sokszor gondolok szégyenkezve arra, hogy ha most valaki megkérdezné tőlem, mi volt a mai ige, szégyenszemre abba a gyanúba keverednék, hogy ma meg sem tartottam a csendes órámat. Nem maradt meg bennem az ige. Ez azt is jelenti, hogy én sem maradtam meg az igében. Aki pedig nem marad meg az igében, annak nincs közössége Krisztussal. Nála nélkül semmit sem cselekedhetek, mi is lehetne más a sorsom, mint kudarc!

Minden templomlátogató embernek keserves tapasztalata az, hogy milyen hamar elfelejtjük a prédikációt is. Pedig nemcsak testben voltunk ott, hanem lélekben is. Odafigyeltünk. Aznap még talán el is mondottuk valakinek, hogy mi volt a prédikáció és mit jelentett számunkra. Mire azonban a hét közepére érkezünk, elpárolog belőlünk sokszor minden. Pedig lehet, hogy nagyon világos szerkezetű, könnyen hazavihető, igehű és gyakorlati prédikáció volt, mégsem emlékszünk már belőle semmire. Ne felejtsük el, nem arról van szó, hogy miről szólt az igehirdetés a múlt karácsonykor, hanem arról, hogy pár nappal ezelőtt mit üzent a Lélek a gyülekezetnek! Nem maradt meg bennem az ige, én sem az igében, meglazult a közösségem Krisztussal, persze, hogy kudarcot vallottam.

Minden rendszeresen úrvacsorázó embernek keserves tapasztalata az, hogy sokszor milyen szégyenletesen rövid távra elegendő csupán az úrvacsora eledelének ereje. Pedig nem megszokásból, vettük, hanem komoly lelki éhségből, s nem közönyösen, hanem hittel. Éreztük és tapasztaltuk is a tiszta szív és az erős lélek frissességének örömét. Egyszerre azután elpárolgott belőlünk minden. Néha úgy jártunk, mint a tanítványok az első úrvacsora után. A búcsúzó Krisztus által osztott megrázó úrvacsora után pár órával rútul megtagadták, s gyáván cserbenhagyták Urukat. Úgy jártunk, mint a motor, melynek lyukas a benzintartálya. Szépen jár, míg tart az üzemanyag, egyszer azonban váratlanul leáll. Elfolyt az üzemanyag. Nálunk is jól ment minden, míg élt bennünk az úrvacsorában kapott Krisztus, mikor azonban elfogyott, újra feltámadt az ó ember, s jött egyik kudarc a másik után.

Minden, bűneivel harcoló ember ismeri a nagy fogadkozásokat. Sokszor csak a bajba jutott és szabadulni szerető ember nagyhangú igéretei, de sokszor felülről való látások. Nem belőlünk születnek, úgy ragadnak meg és ejtenek rabul bennünket: átformálnak, más emberré tesznek. Sodró erejük nyilvánvalóvá lesz. Egyszer azután elkezd szürkülni a látás, ködbe vesz az adott szó kötelező ereje, s magunk sem tudjuk, hogyan, újra ott vagyunk, ahol voltunk. Kudarcba fult életünk romjain kesergünk. Nem is lehet ez másképpen. Akié a Fiú, azé az élet. Aki nem marad meg benne, abban nem marad meg az élet. Nála nélkül semmit sem cselekedhetünk.

2. Nem maradunk meg benne. Mi ennek a szomorú ténynek az oka?

Nem lehet ezt a tényt egyszerűen feledékenységgel, vagy állhatatlan természettel magyarázni. Ezek nem okok, hanem már okozatok. Tünetei mélyebben fekvő okoknak.

Jézus a tanítványok nagycsütörtökről nagypéntekre virradó éjszakán bekövetkezett kudarcát a Sátánnak tulajdonítja. Simonnak meg is mondja, hogy kikérte őket a Sátán, hogy megrostálja (Luk 22,31). A Sátán legfőbb törekvése, hogy megakadályozza a Krisztusban való megmaradásunkat. Még azt is eltűri, hogy megtérjünk, de minden erőt mozgósít azért, hogy megtérésünk után elbuktasson minket. Ezzel mindig nagyobb csatát nyer, mintha a megtérésünket akadályozná meg. A Sátán azonban nem bírna velünk, ha mibennünk is nem volna erre hajlandóság. Az ember örök önállósági törekvése, Istentől való függetlenedési szándéka az a kapcsoló pont, melybe a Sátán belekapaszkodik, hogy a szőlővesszőt lecsalogassa a szőlőtőkéről. Láttam egyszer egy képet. A hajó kormánykerekénél ketten állnak. A kormányos, az apa, és a fia. Az apa hatalmas tengerész, a gyermeke kis fiúcska. A kormányt a gyerek fogja, de szorosan mögötte áll az apa. Az aláírás ez volt: Én…, én és az Atya…, az Atya. Azt akarta elmondani, hogy az élet kormánykerekét az ó ember minden áron a maga kezébe szeretné kaparintani. Én.., én… csinálom. Mikor azután egypárszor zátonyra jut és úgy érzi, hogy nem boldogul az Atya nélkül, akkor kegyesen megengedi, hogy az Atya is vigyázzon a kerékre, s szükség esetén erős kézzel ragadja meg. Ez az az idő, amikor az ember maga akar még mindent csinálni, de elvárja, hogy Isten segítsen neki. Én csinálom és az Isten segít. Azután jön idő, amikor az ember belátja, hogy én csak akadék vagyok, s rábízza a kormánykereket az Atya parancsára, ő csak engedelmesen végrehajtja a kormányos parancsait. Ebben az időszakban az Atya és én csinálunk mindent. Végül azután feladja az ember minden önállóságát, s engedi, hogy csak az Atya csináljon mindent. Ez az az idő, amikor a szőlőtő és a szőlővessző élő kapcsolatban van egymással. Ne csodálkozz, ha nem maradsz meg Krisztusban, ha még mindent magad akarsz csinálni!

A Krisztussal való közösségből való kiesésünknek egyik oka a misszió hiánya is. A szőlővesszőnek az a feladata, hogy gyümölcsöt teremjen. Aki csak magát akarja hizlalni Krisztussal, s nem terem gyümölcsöt mások számára, azt az Atya lemetszi a szőlőtőről. Krisztusban való meg nem maradásunknak tehát nemcsak a Sátánra vezet vissza az oka, nemcsak az én bűnöm váltja ki, hanem olykor Isten maga is eszközli. Persze az én terméketlenségem miatt. Keresztyén életünk felett ott lebeg mindig Isten metsző kése. Ítél, vagy tisztít. Halált szerez, vagy életet gyarapít. Mindig tőlem függ, hogy melyik munkát végzi.

3. Nem maradunk meg benne. Mi ennek az orvossága?

Az igéből úgy látszik, mintha a Krisztusban való megmaradásunk egyedül a mi elhatározásunktól függene. Az bizonyos, hogy a Krisztusban való meg nem maradásunk a mi bűnünk. Ezért joggal von felelősségre minket Isten. Joggal enged be a kudarcokba, s joggal hajtja rajtunk végre a metszőkés szörnyű ítéletét. Ki merné azonban azt állítani, hogy ha akar, ő meg tud maradni a Krisztussal való közösségben? Erre is áll, hogy nála nélkül semmit sem cselekedhetünk. Krisztus nélkül nem maradhatunk meg benne sem. De épp itt van az evangélium. Krisztus akarja a velünk való közösséget. Akarja, hogy megmaradjunk benne. Ezért figyelmeztet mindig előre a veszedelmekre. Ebben az igében is ezért figyelmezteti a tanítványokat nagycsütörtök este, hogy maradjanak meg Őbenne.

Ezért fenyeget meg a metszőkés szörnyű ítéletével, a félredobott száradó venyige sorsával, mely másra már nem jó, csak tűzre való, az örök tűzre.

Amikor tehát meginogsz a Krisztussal való közösségben, ne magadba kapaszkodj, ne akarj felcsigázott akarattal diadalmaskodni, hanem kapaszkodj hittel abba a Krisztusba, aki veled és benned akar maradni akkor is, mikor te már épp cserbe akarod hagyni Őt! Ha mi hűtelenkedünk is, Ő hű marad.

Maradjunk meg hát Benne, hogy mi is elmondhassuk Pállal: ‘Élek többé nem én, hanem él bennem a Krisztus!’ Ámen.”

(Káldy Zoltán: Hanem hogy ő szolgáljon. Sajtóosztály):

„SANGHAJI PRÉDIKÁCIÓ

Jn 15, 1–8

Boldog vagyok, hogy hazámtól, Magyarországtól 10 000 km távolságban így szólíthatlak Benneteket itt Kínában: ‘Testvéreim, a Jézus Krisztusban.’ Igen, mi testvérek vagyunk a mi Urunk Jézus által. Jézus Krisztus áldozatos halálával megszüntetett minden távolságot és ledöntött minden válaszfalat a Benne hivők között. Mi magyar és kínai keresztyének az egy mennyei Atyának vagyunk drága véren megváltott gyermekei és egymásnak édes testvérei.

Elhoztam Néktek a magyarországi protestáns egyházak és azokon belül az egyes gyülekezetek testvéri üdvözletét és meleg jókívánságait. A mi gyülekezeteink és híveink kívánnak néktek Jézus Krisztus által igaz békességet, sok örömöt és boldog életet. Azt üzenik, hogy szívből szeressétek Jézus Krisztust, Aki meghalt a mi bűneinkért, és feltámadott a mi megigazulásunkra. Szolgáljatok Néki örvendező szívvel és élő reménységgel. De szeressétek kínai hazátokat is és mint keresztyén emberek is lelkesen munkálkodjatok nagy és szép hazátok előrehaladásáért és jólétéért.

Nekünk keresztyéneknek – Kínában és Magyarországon egyaránt – a mi mostani időnkben nagyon fel kell figyelnünk arra az igére, amelyet előttetek felolvastam. Jézus ezt mondja: ‘Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők … abban dicsőíttetik meg az én Atyám, hogy sok gyümölcsöt teremjetek.’ Úgy tudom, nálatok itt Kínában nem annyira ismert a szőlő és a szőlőtőke, mint nálunk Magyarországon. Mindenesetre, tegnap itt Sanghajban meglátogattunk egy városnegyedet, ahol a szép új munkáslakásokhoz tartozó egyik óvoda udvarán örömmel fedeztem fel néhány szőlőtőkét. Így nyilván nem teljesen ismeretlen előttetek. Magyarországon, az én régi gyülekezetemben Pécsett láttam egy 200 esztendős szőlőtőkét, melynek ágain sokszor több száz szőlőfürt csüngött. Mindenki megcsodálta ezt a tőkét, hogyan is tud ilyen sok gyümölcsöt teremni. És ennek a szőlőtőkének a láttán értettem meg igazán Jézus szavát: ‘Én vagyok a szőlőtőke, ti a szőlővesszők …aki énbennem marad, az terem sok gyümölcsöt.’

Amikor Jézus magát szőlőtőkének mondja, ezzel elsősorban azt nyilatkoztatja ki, hogy Benne hatalmas erők vannak. Ereje nem elképzelt, hanem valóságos erő. Kimeríthetetlen erő. Nem mozdulatlan, nyugvó erő, hanem szünet nélkül munkálkodó, teremtő erő. Ereje által – amely mindenekelőtt az evangélium hirdetésén és a szentségek kiszolgáltatásán keresztül nyilatkozik meg – szegény bűnös embereket ragad meg, formál újjá és vesz fel a Vele való közösségbe, hogy aztán bennük és rajtuk keresztül mutassa meg a világban hatalmát és erejét. Nekünk arra a Jézus Krisztusra kell néznünk, aki legyőzte a halál hatalmát és aki ma is megújító, megszentelő és gyümölcstermő erejével munkálkodik az egyházban.

Jézusnak a szőlőtőkéről és a szőlővesszőkről mondott szavai azonban azt is jelentik, hogy nekünk keresztyéneknek, mint szőlővesszőknek Jézus Krisztus belénk áramló ereje által gyümölcsöt kell teremnünk. Textusunkban állandóan ismétlődnek ezek a kifejezések: ‘gyümölcs … , sok gyümölcs… több gyümölcs…’

De mik ezek a gyümölcsök, amelyeket nekünk keresztyéneknek teremnünk kell? Pál apostol azt írja a Galáciai levélben: ‘A Lélek gyümölcse: szeretet, öröm, békesség, béketűrés, szívesség, jóság, hűség, szelídség, mértékletesség.’ Mindezekből hadd emeljem ki első helyen a szeretetet. A keresztyéneknek ma hordozniuk kell a világban Jézus Krisztus áldozatos, határtalan, személyválogatást nem tűrő szeretetét. Mindig és mindenütt úgy kell szólniuk és cselekedniük, hogy szavaikon és cselekedeteiken keresztül megérkezzék az emberekhez Jézus Krisztus mentő, segítő szeretete. A szeretet mellett ott kell csüngnie a keresztyének életfáján az igazi örömnek és a békességnek. A szeretet cselekedeteit örömmel kell végezniük és az elnyert békesség birtokában a béke munkálóinak kell lenniük az egész világon.

De a gyümölcs elsősorban nemcsak egyes lelki ajándékot jelent, hanem állandó cselekvést. Nekünk állandóan élnünk és cselekednünk kell Jézus Krisztus akaratát. Nem jó keresztyének azok, akik csak imádkoznak és részt vesznek az istentiszteleteken, de nem élik azt, amit Uruk parancsol és nem használják fel mások javára azt az erőt, amit az igehirdetéseken keresztül és imádságaik által nyernek. A keresztyéneknek tudatosan fáradozniuk kell azért, hogy az embereknek már itt a földön boldogabb legyen az élete, több legyen a kenyere, jobb legyen az egészsége, szép legyen a családi otthona. Ez az állandó cselekvés a jóért az igazi gyümölcs.

Az is gyümölcs, amikor az igazi keresztyének hitből azért fáradoznak, hogy megelőzzék a háborút és munkálják a békét. Fáradoznak azért, hogy megszűnjék a népeknek gyarmati vagy félgyarmati sorsa és szabadságban éljenek.

Textusunkban azt olvassuk, hogy Isten levágja azt a szőlővesszőt, amely nem terem jó gyümölcsöt. Isten megítéli a terméketlen keresztyén életet. Megítéli már most és megítéli az utolsó napon, amikor eljön ítélni élőket és holtakat. Azon az utolsó napon Jézus Krisztus a gyümölcstelen ‘keresztyéneket’ kárhozatba veti. Sokat tudnék beszélni arról, hogyan ítélte meg Isten Magyarországon a keresztyénséget, mivel az nagyon satnya gyümölcsöket termett. Megítélte a mi keresztyénségünket, mivel az összeszövődött a feudalizmussal és nehéz időkben sem tudott a szegények és elnyomottak oldalára állni és azok érdekeiért harcolni.

De mi azt is tudjuk, hogy Isten nemcsak ítélő Isten, hanem kegyelmes Isten is. Ő nemcsak levágja a gyümölcstelen ágakat, hanem tisztogatja is azokat, amelyeken mégis mutatkozik egy kevés gyümölcs. Tisztogatja ezeket az ágakat, hogy azok több gyümölcsöt, sok gyümölcsöt és jó gyümölcsöt teremjenek. Isten napjainkban tisztogatja a kínai és a magyar keresztyénség életét, hogy hatalmas erejének munkálkodása révén olyan mértékben jelenjenek meg életünk fáján a gyümölcsök, mint a pécsi szőlőtőkén. Isten azt akarja és munkálja, hogy mélyebb legyen a hitünk, nagyobb a szeretetünk, igazibb az örömünk és cselekvőbb az egész keresztyén életünk.

Mi akkor tudunk gyümölcsöt… több gyümölcsöt… sok gyümölcsöt teremni, ha megmaradunk a szőlőtőkén, Jézus Krisztuson. A mi textusunkban nyolcszor fordul elő ez a szó: ‘maradni’. Jézus azt akarja, hogy maradjunk Benne. Igen, maradjunk… maradjunk Benne. Mit jelent Benne maradni? Jelenti az ő igéjének állandó hallgatását, a szentségekkel való élést, a buzgó imádkozást. Mindezt így foglalhatom össze: maradni annyit jelent, mint hinni Benne! Amikor Jézus azt mondotta, hogy maradjatok bennem, akkor ezzel azt mondotta, hogy higgyetek Bennem. Arra kérem kínai keresztyén testvéreimet, hogy maradjanak meg a Jézus Krisztusban való hitben és naponta teremjék a Lélek gyümölcseit Isten dicsőségére. A ti keresztyén életetek gyümölcsei hadd dicsőítsék Istent, a mi mennyei Atyánkat és irányítsák sok ember figyelmét a mi Urunkra, Jézus Krisztusra.

Isten áldja meg az egész kínai keresztyénséget, a gyülekezeteket, azok vezetőit és lelkészeit és az egész kínai népet. Legyen a kínai nép jólétben élő, boldog nép.

A mi Urunk Jézus Krisztusunk kegyelme, az Istennek szeretete, és a Szentléleknek közössége legyen Veletek.

(Elhangzott 1959. június 14-én a sanghaji Moor emlék-templomban.)”

(Szathmáry Sándor: Élő víznek folyamai. Lux):

„KRISZTUSBAN

Lekció: János 15,1-8
Textus: János 15,4-5

Már régóta magyarázom János evangéliumát, és mindig elmondok valamit sajátos szépségéről és titkáról. Áhítattal kellene minden alkalommal megállnunk János evangéliuma előtt, mert egészen egyedülálló az a mód, ahogyan Jézus történetét és üzenetét földolgozza. János a sas. Egyedül a sas olyan, amelyik állandóan az eget fürkészi és repül. Érthető ez a hasonlat, hogy János evangéliuma a sashoz hasonló. Már az Ószövetségben is megtaláljuk ezt a gondolatot, hogy akiket az Úr megújít, azok úgy szállnak mint a saskeselyűk. Azt mondják a zoológusok, hogy a sas különleges madár abban az értelemben, hogy nem kell nekikészülődni a felemelkedéshez, hanem ha kipihente magát, helyből hatalmas sebességgel azonnal felfelé tör. János titkokat kutat és egészen más, mint a többiek. Valamikor János evangéliumát ki akarták hagyni a kánonból. Hogy mégis benne van, az csoda.

1.) Ezután a bevezetés után nézzük ezt a gyönyörű hasonlatot: ‘Én vagyok a szőlőtő!’ János evangéliumának különös sajátossága, ahogy Jézust mutatja. Hasonlatokban hozza elénk Jézus titkait ezekben a kifejezésekben: ‘Én vagyok!’ Ez egyedül János evangéliumában található meg ebben a gazdagságban. Könnyű egymás mellé raknunk Jézusnak önmagáról adott kijelentéseit: ‘Én vagyok a jó pásztor!’; ‘Én vagyok az élet kenyere!’; ‘Én vagyok az út, az igazság és az élet!’; ‘Én vagyok a világ világossága!’; ‘Én vagyok a feltámadás és az élet!’ Tulajdonképpen ebben az üzenetben, hogy: én vagyok a feltámadás és az élet, elértünk a csúcshoz. Itt már Jézus történeti útja véget ér. Itt már halála és feltámadása kezdődik.

De egyszer csak megjelenik egy új kép: ‘Én vagyok a szőlőtő!’ Vagy még tovább kérdezhetnénk? Igen! Ez valóban még feljebb vezet. A szőlőtő még többről tud. Ahogy a régiek kifejezték: ‘Deus est semter maior’ — Isten mindig nagyobb. János evangéliuma pontosan erre figyelmeztet: Krisztus mindig nagyobb! Neki még mindig van titka, amit nem mondott el, és most az a titok, ahogy magáról újabb hasonlatot mond. Azt akarja elmondani, hogy Ő annál is több mint a Feltámadott, mert az, hogy: ‘Én vagyok a szőlőtő’ az égi Krisztus titka. Lehetne mondani, hogy ez a Lélek titka. Mert ezt Jézus akkor mondja, amikor a Szentlélek eljöveteléről beszél, jóllehet akkor mondja, amikor még a földön van. Olyat helyez kilátásba, ami csak akkor valóság, amikor Ő már a mennybe ment és a Szentlélek eljön, hogy a vele való közösséget megteremtse. Mit akar ezzel a képpel mondani? Tulajdonképpen ezt a képet az Ószövetségből ismerjük. Mert hiszen benne van a Bibliában, különösen a 80. zsoltárban, de máshol is, hogy Isten szőlőt plántált ebbe a világba: új nemes, jó szőlőt. Tehát valami új kezdődik, mert a vad helyett, ami az ember saját maga, megjelenik egy új ültetés. Valami szelídet hoz Isten ebbe a világba. Valamit, ami nem ebből a világból való. A szőlő tulajdonképpen ezt fejezi ki. Ez az Ószövetségben a zsidó nép titka. A szőlő, amelyet Isten plántált, nagy szeretettel Egyiptomból kihozott Izrael volt. Igen, de hogyha Ézsaiás könyve 5. fejezetét elolvassuk, megdöbbenünk, ahogy a próféta sírni s jajgatni kezd. Beszél a szőlőről, de nem örömmel, mert van szőlő, de nincs gyümölcs.

Viszont amit Jézus mond, az örvendetes üzenet. Mert azt mondja: van szőlő és van gyümölcs. Itt valami új közösség kezdődik Isten és ember között, ami eddig nem volt. Az Ószövetség nem tud erről a lehetőségről. Ez az Újszövetség titka, hogy gyümölcs teremjen az emberben, hogy Isten öröme dicsősége megvalósuljon. Itt valami csodálatos Isten-közösség van, ami az Újszövetség titka.

2.) Fel lehetne tenni a kérdést: többről beszél‑e itt Jézus, mint amikor a tanítványoknak elmondta: ‘Ez az én testem, egyétek’. Igen! Itt megint van sajátos emelkedés. Jézus nem azt mondja, hogy én bennetek leszek, hanem azt, hogy ti énbennem lehettek. Egy gondolattal ez tovább visz. Krisztus a maga égi gazdagságát megnyitja és azt mondja: Az én mennyei létemben nektek is helyetek van. Kapcsolódjatok be égi világomba, mert én minden ajándékomnak részesévé teszlek benneteket. Én vagyok a szőlőtő!

De hogyan történik ez? Azt mondja a Heidelbergi Káté: ‘A Lélek Krisztusnak és minden jótéteményének részesévé tesz’. A Szentlélek tehát megteremti azt a csodát, hogy Krisztusban lehetek. Pál közel egyszázhetvenszer írja le ezt a kifejezést: Krisztusban. Ez volt a kedvenc kifejezése, ezzel akar valami egészen különleges titkot elmondani, amire a hívő ember eljut a Szentlélek által. Krisztus azt mondja: Legyetek bennem, lehettek bennem. Az egész megváltás, a befejezett isteni mű eredménye jut kifejezésre a szőlő és a tőke kapcsolatának a képében. Jézus a megszerzett üdvjavak tőkéje lesz, amikor a mennybe megy és megváltásának eredményébe, örömébe, édességébe, gyönyörűségébe von bele. Ezt hozza a Lélek. Nem véletlen, hogy ez a rész és ez a hasonlat az örömmel van kapcsolatban, hiszen Jézus két verssel későbben, mintegy magyarázva e képet, így szól tanítványaihoz: ‘Ezeket azért mondom nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek, és örömötök teljessé legyen’ (Jn 15,11). A megváltás végső ajándéka ez a Lélek általi öröm. Erre utal Péter levele is: ‘Őt szeretitek, pedig nem láttátok, Őbenne hisztek, bár most sem látjátok, és kimondhatatlan dicső örömmel örvendeztek, mert elértétek hitetek célját, lelketek üdvösségét’ (1Pt 1,8-9). A végső beteljesedés és ennek előlege lehet a Lélek általi öröm, melyet ebben a hasonlatban Jézus igér övéinek.

Mit fejez ki ez a gyönyörű hasonlat: szőlő, szőlővessző? Tulajdonképpen egy állandó összeköttetésről van szó. Ne feledjük el, hogy az ószövetségben minden Isten-kapcsolat, amit átélnek még a próféták is: időleges. A Szentlelket Isten egy időre adja. Soha végérvényesen oda nem adta az embernek. De Krisztusban másról van szó. Állandó összeköttetésről és nem egyszeri eseményről. Mert hiszen a vessző ott van a tőkén, a tőke hordozza a vesszőt, és a kettő nem választható el egymástól. Ez az örök, ez az állandó összeköttetés Krisztus és a hívő ember között, ez ami kifejezésre jut ebben a gyönyörű képben: a szőlőtő és a szőlővessző. Mert más dolog egyszer adni vagy egyszer-egyszer adni valamit és megint más dolog föltárni magamat és állandóan adni. Krisztus ebben a hasonlatban azt akarja mondani, hogy szőlőtőke lettem azáltal, hogy a mennyben vagyok és a Lélek által állandóan veletek akarok lenni. Létemet, titkomat állandóan akarom veletek közölni. A legnagyobb és a legmélyebb kapcsolat ez, amit csak az ember elképzelhet ezen a földön, hogy valaki szeretetében nem egyszer, nem egyszer-egyszer, hanem állandóan adni akarja magát.

A legmélyebb és leggazdagabb kapcsolatokban, amiket mi ezen a földön megélünk, az ember állandóan szeret visszavonulni, és egy kicsit magában lenni. Egyszer csak azt mondja az ember: elég volt, menj fiam aludni, szeretnék magamban lenni. Gondolkozni, olvasni, elmerülni belső világomban. Elválasztom magam a gyermekemtől, mert kell; mondják a pszichológusok is. Aztán a szerelmesek? Csodálatos élmény, de azok is átélik: magam akarok maradni. Vissza akarok vonulni magamba. Nem tudom magamat állandóan adni, mert ezt az ember nem tudja ezen a világon megvalósítani. És a házastársak: Azok is! Mosolyogva szoktak beszélni róla, hogy az egyik elment, és most a másik kicsit átéli a szabadságát. De ez nem mosolytéma csupán, hanem arról van szó, hogy az embernek szükséges, hogy a kapcsolatot olykor megszakítsa, és magába visszavonuljon. Ez hozzátartozik az élethez. És éppen itt érezzük ennek a hasonlatnak minden emberi fölött álló gazdagságát. Jézus nem ezt teszi, nem vonul vissza magába, a velünk való közösségében nincs és nem lesz szünet, állandóságot, maradandóságot fejez ki ez a hasonlat.

3.) De mi a gyümölcs? Mert Krisztus nem tant ad a tanítványoknak és nem azt mondja: adok nektek tanítást. Mint ahogy ‘leesett az égből a Korán’ — ahogy mondják. ‘Itt van megírva, amit Allah mond’. Jézus nem azt mondja, hogy adok nektek egy szöveget, menjetek és ezt prédikáljátok! Nem azt mondja, hogy adok nektek egy parancsot, ezt tegyétek. Azt mondja: gyümölcsöt fogtok teremni. És rajtatok keresztül megjelenik valami ezen a világon belőlem, Isten ebben dicsőíttetik meg. Ami azt jelenti, hogy olyan gyümölcsről van szó, ami Isten dicsőségét, végtelen gazdagságát képes kifejezni. Ez a gyümölcs!

A gyümölcs nem olyan, mint a kenyér. Kenyér nélkül az ember nem tud élni. A gyümölcs valami ráadás az életben, de ugyanakkor nélkülözhetetlen. Mi az, ami Krisztus életéből úgy jelenik meg, mint gyümölcs? Mindenképpen az örömmel van kapcsolatban. A gyümölcs az, amikor az ember arca fölragyog, amikor valami ráadást kap még ahhoz a mindennapi élethez, amivel táplálni kell magát, amiben öröme telik. És ilyen értelemben nélkülözhetetlen. Úgy fogalmaztam meg magamnak, hogy négy dolgot jelent. Jelenti az ízt, mert hiszen élvezetet jelent a gyümölcs. Jelenti az illatot, amit megérzünk, amikor a kezünkbe vesszük. Jelenti a gazdagságot, mert végtelen gazdag a gyümölcs világa, amiből lehet választani. És jelenti a szépséget, mert valami szépet is ki akar fejezni. Íz, illat, gazdagság, szépség. Ez jelenik meg előttünk, amikor egy gazdag gyümölcsös kosarat látunk vagy ezzel ajándékoznak meg bennünket. Hadd mondjak erről néhány alapvető gondolatot.

a.) Íz. A gyümölcs, hogy életemben megjelenik Isten. És bármennyire különös, Isten élvezet. Vannak olyan keresztyén gondolkozók, akikre támaszkodni merek, hogy ne tartsanak eretneknek. Elsősorban Augusztinusz, aki erről beszélt. Azt mondta: Istent élvezem és saját életemnek is örülök Istenben. Ha azt kérdeznénk, hogy Augusztinusz mit ért ezalatt, akkor így válaszol: a lét boldogságának a kifejezései azok, amiket Istennel való közösségben átélhetünk. Ezeket a szavakat használja: édesség, élvezet, gyönyör, elragadtatás, szeretet, öröm, szépség. Tehát volt az egyháznak olyan gondolkozója, aki ezt ki merte mondani. Pontosan idézem: ‘Mit szeretek én, ha én téged Isten szeretlek? Nem egy testnek a szépségét, nem a fénynek a ragyogását, nem az édes dallamokat, nem a virág illatát, nem a mézet, nem a test tagjait, melyek az érzéki ölelésben élvezetet nyújtanak. Semmit ezekből nem szeretek, ha én szeretlek Téged Istenem. És mégis szeretek egy fényt, egy csengést, egy illatot, egy étket, egy ölelést. Fény és csengés, illat és étek, és ölelés az én benső emberemben. Ott sugárzik a lelkemre, amelyet tér nem foghat fel, ott csendül meg a dallam, amelyet idő még nem tagol, ott illatozik, amelyet szél el nem fúj, ott ízlik, amelyet semmiféle jóllakottság nem tesz keserűvé, ott ölelek én, amelyet semmi unalom nem tör meg.’ Augusztinusz a kegyelem által közvetített boldogság-élményt az érzéki szépség kategóriáiban fejezi ki. E szavakkal szépségeiben ragadja meg az Isten-átélés szépségét. Azt lehetne mondani, hogy nem csak egy ember volt ilyen. Mert volt a keresztyénségnek egy nagy tanítója, Zinzendorf, aki például azt mondja: ‘A kereszténység lényege nem abban áll, hogy az ember kegyes, hanem abban, hogy boldog. Kegyesek a pogányok is lehetnek, a boldogság azonban a kegyelem ajándéka, részvétel Isten örömében’. Stanley Jones ugyancsak így mondja: ‘Isten Szentlelke bennünk lakozásának a tudata a legtisztább és legpáratlanabb öröm forrásává válik, amire az emberiség valaha is képes lehet.’ Az öröm szava úgy vonul keresztül az Újszövetségen, mint örökké visszatérő refrén. Annyira, hogy szinte azt lehetne mondani, Isten az Újszövetség szerint az öröm által akar üdvözíteni. Olyan öröm ez, ami valósággal föléli a testiség alantasabb örömeit. Ennek az örömnek a világában minden más öröm illetlenné törpül. Megértjük Alexandriai eleven felkiáltását: ‘A Szentlélek vidám lélek’. Jézus azt mondja, amikor a szőlőtőkéről beszél: ‘Ezeket beszéltem nektek, hogy megmaradjon bennetek az én örömöm és a ti örömötök teljes legyen’.

b.) Ha tovább lépnünk, itt van az illat. Azt mondja Pál: Krisztus illata vagyok. Úgy árad belőlünk az illat, hogy vonz, mert Krisztus léte illatozik. Nem lehet elrejteni. Vonz, mint az illat, hogy benne gyönyörködjünk, jelenlétét megragadjuk és rajtunk keresztül másokat is megragadjon Krisztus közelsége, megtapasztalható kedvessége.

c.) Aztán azt mondom: gazdagság. Pál nagy tudós volt, aki szerette volna Istent tudományával befogni. De amikor Krisztust megismerte, azt mondta: Krisztusban az Ő ismeretének végéremehetetlen gazdasága lelkemet úgy betöltötte, hogy Őérte mindent odaadok most is — 22 évvel megtérése után, amikor a Filippi-levelet írja. Mert mindent elárasztó életgazdagság Krisztus ismerete, amely minden tudomány, vallásos ismeret fölött van. Ez a gazdagság a Krisztus megismerésébe való behatolás, ami maga az élet.

d.) A negyedik szó a szépség. Eszembe jut, amit Dosztojevszkij írt, amikor Raszkolnyikovról és Szonjáról beszél. Bizonyára ismeritek azt a megrázó történetet, amelyikben Dosztojevszkij elmondja ennek a gyilkosnak az esetét és azt, amikor Szonjával találkozik, aki ezt a gyilkost szereti, lelkével és szépségével átalakítja. Végül azt mondja Dosztojevszkij ebben a műben: a szépség fogja üdvözíteni a világot. És sok teológustól hallottam vissza ezt a mondatot: Isten szépsége mindenek felett álló jóságát jelenti, amely minden bűnt, minden töredékességet, az ember lelkének minden zavarát elfedezi. Isten eltörli az emberi lét minden rútságát, ahogy Szonja átölelte Raszkolnyikovot. Az ember mint valami törött hangszer arra vár, hogy Isten dallamának a szépsége benne megszólaljon. Ebben a szépségben Isten az emberi lelket átalakítja és megváltja. Korunk egyik legnagyobb teológusa, Barth Károly azt mondja: Isten tulajdonképpen a vágynak, az örömnek, gyönyörnek, óhajnak és élvezetnek a tárgya. Isten szépsége az emberben elárad, és Isten úgy van jelen, mint aki gyönyört ébreszt, vágyat teremt, élvezettel jutalmaz, mert Isten szép. Amikor az irodalmi alkotások között próbáltam keresni egyetlenegyet, amelyben Isten szépsége megszólal, Zelk Zoltán egyik versére találtam. Ebben azt mondja el, hogy mindenek felett amit ebben a világban szépnek látunk, tulajdonképpen Isten az, aki szép!

Mindent összefoglalva azt mondhatjuk: Krisztusban új személyiség lettem, aki Istenben örülök, szépségében gyönyörködöm, illatát hordozom magamban. Krisztus Istent ebben a gazdagságban hozza a lelkünkbe. A gyümölcs Krisztus isteni élete bennünk. Az emberi élet új minőségét jelzi ez. Azt lehetne mondani, hogy a gyümölcs a Bibliában tágabb értelemben magát a lelki életet jelenti. A lelki életet, amelyet Krisztus megteremt bennünk. És ez a gazdag lelki élet dicsőíti egyedül Istent. Ezt Pál apostol konkrétan megmagyarázza, amikor így ír: ‘A Lélek gyümölcse: szeretet, öröm, békesség, béketűrés, szívesség, jóság, hűség, szelídség, mértékletesség’. Isten ezt a gazdagságot, ezt a gazdag lelki életet tudja az emberben megteremteni.

4.) Végül egy harmadik gondolat. A gyümölcs azt mutatja, hogy az emberi élet nem hiábavaló. Mert az ember attól fél, hogy nincs értelme a létnek. De amikor Krisztus megteremti az ember életében a mennyei világ jó ízét, örömét, gyümölcsét, akkor kiderül, hogy az élet egyáltalán nem hiábavaló. Csak meg kell találni a kapcsolatot az égi világgal, a menny ajándékával. Nem üres körforgás többé a létezés, hanem benne Krisztus valami égit, valami újat teremt. Ha megízlelem Istent, akkor azt mondom: nem hiábavaló a létezés. Nem azért, mert benne mindent elértem, hanem azért, mert Isten égi, örökkévaló életét már ezen a földön megjeleníti bennem és készít a maga világára. Ez a gyümölcs arról beszél, hogy az életet nem eldobni kell; az ember nem eltaposni való féreg. Keresztyénnek lenni azt jelenti ezen a világon: hirdetni az élet értelmét Krisztusban, amit az ember önmagában nem tud megtalálni.

És még valamit: A gyümölcstermésben az életünket átadjuk másoknak, a Krisztusban kapott életből másokat elégítünk meg. És éppen ez az Isten dicsősége, mely ebben a Krisztus-közösségben és ebben a másoknak átadott életben megvalósul. Az élet Istenből Krisztusba árad, Krisztusból a lélek által hozzánk érkezik el, és így jut el minden emberhez valami Isten szeretetajándékából. Dicsőüljön meg Isten, gazdagon gyümölcsöző életünkben

Ámen”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה [szifré habbörít háhadásá], United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

In 15.1



In 15.2



In 15.3



In 15.4



In 15.5



Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Ο Ιησούς το αληθινό κλήμα

15 «Εγώ είμαι το αληθινό κλήμα, κι ο πατέρας μου είναι ο αμπελουργός. 2 Κάθε κληματόβεργα πάνω μου που δεν κάνει καρπό την κόβει· και κάθε κληματόβεργα που κάνει καρπό την κλαδεύει, για να καρποφορήσει περισσότερο. 3 Εσείς είστε κιόλας κλαδεμένοι και καθαροί εξαιτίας όσων σας δίδαξα. 4 Μείνετε ενωμένοι μαζί μου· τότε Θα ’μαι κι εγώ ενωμένος μαζί σας. Όπως η κληματόβεργα δεν μπορεί να καρποφορήσει από μόνη της, αν δεν είναι ενωμένη με το κλήμα, το ίδιο κι εσείς αν δε μείνετε ενωμένοι μαζί μου. 5 Εγώ είμαι το κλήμα, εσείς οι κληματόβεργες. Εκείνος που μένει ενωμένος μαζί μου κι εγώ μαζί του, αυτός κάνει άφθονο καρπό, γιατί χωρίς εμένα δεν μπορείτε τίποτε να κάνετε.

Vulgata:

Jo 15.1

ego sum vitis vera et Pater meus agricola est

Jo 15.2

omnem palmitem in me non ferentem fructum tollet eum et omnem qui fert fructum purgabit eum ut fructum plus adferat

Jo 15.3

iam vos mundi estis propter sermonem quem locutus sum vobis

Jo 15.4

manete in me et ego in vobis sicut palmes non potest ferre fructum a semet ipso nisi manserit in vite sic nec vos nisi in me manseritis

Jo 15.5

ego sum vitis vos palmites qui manet in me et ego in eo hic fert fructum multum quia sine me nihil potestis facere

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Jn. 15,1

„Én vagyok az igazi szőlőtő, és az én Atyám a szőlősgazda. [Zsolt 80,9-12; Ézs 5,1]

Jn. 15,2

Azt a szőlővesszőt, amely nem terem gyümölcsöt énbennem, lemetszi; és amely gyümölcsöt terem, azt megtisztítja, hogy még több gyümölcsöt teremjen. [Fil 1,9-11]

Jn. 15,3

Ti már tiszták vagytok az ige által, amelyet szóltam nektek. [Ef 5,26]

Jn. 15,4

Maradjatok énbennem, és én tibennetek. Ahogyan a szőlővessző nem teremhet gyümölcsöt magától, ha nem marad a szőlőtőn, úgy ti sem, ha nem maradtok énbennem.

Jn. 15,5

Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők: aki énbennem marad, és én őbenne, az terem sok gyümölcsöt, mert nélkülem semmit sem tudtok cselekedni. [1Kor 12,7. 12. 27; 2Kor 3,5]

Károli (revideált):

Ján. 15,1

Én vagyok az igazi szőlőtő, és az én Atyám a szőlőműves.

Ján. 15,2

Minden szőlővesszőt, a mely én bennem gyümölcsöt nem terem, lemetsz; mindazt pedig, a mely gyümölcsöt terem, megtisztítja, hogy több gyümölcsöt teremjen.

Ján. 15,3

Ti már tiszták [rész 13,10.] vagytok ama beszéd által, a melyet szóltam néktek.

Ján. 15,4

Maradjatok én bennem és én is ti bennetek. Miképen a szőlővessző nem teremhet gyümölcsöt magától, hanemha a szőlőtőkén marad; akképen ti sem, hanemha én bennem maradtok.

Ján. 15,5

Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők: A ki én bennem marad, [rész 6,56.] én pedig ő benne, az terem sok gyümölcsöt: mert nálam nélkül semmit sem cselekedhettek.

Szent István Társulati Biblia:

Az igazi szőlőtő

Jn 15,1

Én vagyok az igazi szőlőtő, s Atyám a szőlőműves.

Jn 15,2

Minden szőlővesszőt, amely nem hoz gyümölcsöt, lemetsz rólam, azt pedig, amely terem, megtisztítja, hogy még többet teremjen.

Jn 15,3

Ti már tiszták vagytok a tanítás által, amelyet hirdettem nektek.

Jn 15,4

Maradjatok hát bennem, s akkor én is bennetek maradok. Amint a szőlővessző nem teremhet maga, csak ha a szőlőtőn marad, úgy ti sem, ha nem maradtok bennem.

Jn 15,5

Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők. Aki bennem marad, s én benne, az bő termést hoz. Hisz nélkülem semmit sem tehettek.

Káldi Biblia:

Jn 15,1

Én vagyok az igaz szőllő, * és Atyám a szőllőmíves.

Jn 15,2

Minden szőllővesszőt, mely énrajtam gyümölcsöt nem hoz, lemetsz; * és minden gyümölcstermőt megtisztít, ** hogy többet teremjen.

Jn 15,3

Már ti tiszták vagytok a beszédnél fogva, melyet nektek szólottam. *

Jn 15,4

Maradjatok énbennem, * és én tibennetek. ** Miképen a szőllővessző nem hozhat gyümölcsöt önmagától, ha nem marad a szőllőtőn; azonképen ti sem, ha énbennem nem maradtok. ***

Jn 15,5

Én vagyok a szőllőtő, ti a szőllővesszők; a ki énbennem marad és én őbenne, az sok gyümölcsöt terem; mert nálam nélkül semmit sem cselekedhettek. *

Káldi Neovulgáta Biblia:

Jn 15,1

Én vagyok az igazi szőlőtő, Atyám pedig a szőlőműves.

Jn 15,2

Minden szőlővesszőt, amely nem hoz rajtam gyümölcsöt, lemetsz, és minden termőt megtisztít, hogy többet teremjen.

Jn 15,3

Ti már tiszták vagytok az ige által, amelyet mondtam nektek.

Jn 15,4

Maradjatok bennem, és én tibennetek. Miként a szőlővessző nem tud gyümölcsöt hozni önmagától, ha nem marad a szőlőtőn, úgy ti sem, ha nem maradtok bennem.

Jn 15,5

Én vagyok a szőlőtő, ti pedig a szőlővesszők. Aki bennem marad, és én őbenne, az bő termést hoz, mert nálam nélkül semmit sem tehettek.

Aranyos Biblia:

Ián. 15.1

EN vagyok amaz igaz szölö-tö, és az én Atyám szölöben való munkás.

Ián. 15.2

Minden [Mát. 15:13.] szölö-veszszöt, valamelly én bennem gyümöltsöt nem terem, kimettzen; és mindent valamelly gyümöltsöt terem, megtisztít, hogy több gyümöltsöt teremjen.

Ián. 15.3

Immár [Fell. 13:10.] ti tiszták vagytok a’ beszédért a’mellyet szóltam tinéktek.

Ián. 15.4

Maradjatok én bennem és énis ti bennetek; miképen a’ szölö-veszszö nem teremhet gyümöltsöt magától, hanemha a’ szölötökében maradánd: akképen tiis nem teremhettek, hanemha én benem maradtok.

Ián. 15.5

En vagyok a’szölö-tö,ti szölö-veszszök; az a’ki én bennem marad, és a’kiben én maradok, ez terem sok gyümöltsöt, mert én nálam nélkül semmit nem tselekedhettek.

Luther Biblia:

Joh 15,1

[(1-6) Ps 80,9-12; Jes 5,1-7; Jer 2,21] Ich bin der wahre Weinstock, und mein Vater der Weingärtner.

Joh 15,2

Eine jede Rebe an mir, die keine Frucht bringt, wird er wegnehmen; und eine jede, die Frucht bringt, wird er reinigen, daß sie mehr Frucht bringe.

Joh 15,3

Ihr seid schon rein um des Wortes willen, das ich zu euch geredet habe. [Kap 13,10; 1. Petr 1,23]

Joh 15,4

Bleibt in mir und ich in euch. Wie die Rebe keine Frucht bringen kann aus sich selbst, wenn sie nicht am Weinstock bleibt, so auch ihr nicht, wenn ihr nicht in mir bleibt.

Joh 15,5

Ich bin der Weinstock, ihr seid die Reben. Wer in mir bleibt und ich in ihm, der bringt viel Frucht; denn [2. Kor 3,5. 6] ohne mich könnt ihr nichts tun.

King James:

Joh. 15,1

I am the true vine, and my Father is the husbandman.

Joh. 15,2

Every branch in me that beareth not fruit he taketh away: and every branch that beareth fruit, he purgeth it, that it may bring forth more fruit.

Joh. 15,3

Now ye are clean through the word which I have spoken unto you.

Joh. 15,4

Abide in me, and I in you. As the branch cannot bear fruit of itself, except it abide in the vine; no more can ye, except ye abide in me.

Joh. 15,5

I am the vine, ye are the branches: He that abideth in me, and I in him, the same bringeth forth much fruit: for without me ye can do nothing.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ŕà, čè és ůù csere):

Jn 15,1

"Je suis la vigne véritable et mon Père est le vigneron.

Jn 15,2

Tout sarment en moi qui ne porte pas de fruit, il l'enlève, et tout sarment qui porte du fruit, il l'émonde, pour qu'il porte encore plus de fruit.

Jn 15,3

Déjà vous ętes purs grâce à la parole que je vous ai fait entendre.

Jn 15,4

Demeurez en moi, comme moi en vous. De męme que le sarment ne peut de lui-męme porter du fruit s'il ne demeure pas sur la vigne, ainsi vous non plus, si vous ne demeurez pas en moi.

Jn 15,5

Je suis la vigne; vous, les sarments. Celui qui demeure en moi, et moi en lui, celui-là porte beaucoup de fruit; car hors de moi vous ne pouvez rien faire.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Ebből hármat Schnackenburg, III, 101—102 mutat be

Barrett*, 458.

R. H. Lightfoot ilyen irányú nézetét ismerteti Morris, 661.

E. Schweizer*, 1939, 39-41, 157-161.

E. Schweizer*, 1963, 260 és 22. jegyz. ‘Nagyon valószínű C. H. Doddnál Jn 15,1 skk.-nek a Zsolt 80,16-tal való szembeállítása, ahol egy szöveghiba következtében az Ember Fiát egyenlővé teszik Izráellel, mint Istentől ültetett szőlővel.’

Schnackenburg, III, 119 alapján.

Brown* (II, 671) kiemeli, hogy e textusban nemcsak az egész népet, hanem egy személyt ábrázoltak így.

Barrett*, 459 sk., ahol itt Guildingra hivatkozik.

Magyarul először B. Schwank*, 177.

H. Weder: Die Gleichnisse Jesu als Metaphern. Traditions- und redaktionsgeschichtliche Analysen und Interpretationen. Göttingen, 1984, 69 skk.

Utalunk megint Bultmann (167, 2. jegyz.) finom megkülönböztetéseire az e*gwv ei*mi (egó eimi) formulával kapcsolatban (lásd 6,35 magyarázatánál). Itta formula úgynevezett rekogníciós változatával találkozunk, ahol az e*gwv (egó) állítmánykiegészítő, és arra a kérdésre felel: — Ki az, akire várunk, akiről kérdeztünk, akiről beszéltünk? A felelet: — Én vagyok!

A görög fevrein (ferein) ige szó szerinti jelentése: ‘hozni’, de magyarul a ‘gyümölcsöt teremni’ kifejezés jobban hangzik, mint ‘gyümölcsöt hozni’.

Mivel a szőlővesszőt úgy ‘tisztítják’, hogy lemetszik róla a felesleges indákat, a szójátéknak megfelelően úgy is fordíthatnánk a két igét, hogy: ‘lemetszi’ és ‘megmetszi’. Akkor viszont nem lenne utalás a megmetszés eredményére, a vessző ‘tisztaságára’. Magyarul a három szó hasonló csengéséből legfeljebb kettőt lehet visszaadni.

Bietenhard. kuvrio" (kürios). In Begriffslexikon. 664.

Vö. egy másik földközi-tengeri növénnyel, a rózsával, amelyet minden ősszel teljesen visszavágnak, s a következő évben csak ezek az új, zöld hajtások hoznak virágot. Más a helyzet az északi, az Alpokban honos ribiszke, köszméte vagy málna esetében. — Ld. ezzel kapcsolatban: Schwank, B.: Weinstock, 391-394. o.

C.H. Dodd megállapítja, hogy az ‘aléthinos’ melléknév értelme Jánosnál elsősorban ‘igazi, valódi’ a szó ‘tényleges’ vagy ‘tulajdonképpeni’ (= ‘real’), nem pedig ‘hamisítatlan’ értelmében. A szó ilyen használata már az Ószövetség Hetvenes fordításában is megtalálható, ezért nem kell feltétlenül a plátói gyökerekkel való közvetlen kapcsolatra következtetni. Jn 15,1-ben az ‘igazi szőlőtő’ nem jelenti a ‘szőlőtő’‑t, mint plátói ideát, szemben annak tökéletlen földi megvalósulásával. (Interpretation of the Fourth Gospel, Cambridge 1960, 170-173.)

Itt jegyezzük meg, mint kevésbé ismert adatot, hogy a fiatal Karl Marx tizenhétéves korában erről a jánosi szövegről írta egyik legelső irodalmi művét — a mai magyar fogalmak szerint ‘érettségi dolgozatát’. Angol kiadása: ‘The Union of the Believers with Christ according to John 15,1-14, Showing its Basis and Essence, Its Absolute Necessity and Its Effects’: K. Marx-F. Engels, Collected Works, I, London 1975, 636-639. Magyar fordítását nem ismerem.

Vö. F.F. Bruce, The Gospel of John, Grand Rapids 1983,306.

Vö. C.H. Dodd, The Interpretation of the Fourth Gospel, Cambridge 1961, 407-409.

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Jn 15,1-5. - Metszés és tisztítás - Szentháromság u. 9.

Tommyca

2005-07-18T14:50:00

Szakács Tamás