From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Saturday, January 31, 2004 2:18 AM
Subject: Jn 12,20-26. - Látni akarjuk - Vízkereszt u. u.

Kedves ’Látásra vágyók’!

Most megláthatjátok azt is, amit előkészületként csomagoltam igehirdetési útravalónak:

Vázlatkísérlet:
Cím: Látni akarjuk
Sikerlátás
Búzaszemlátás
Dicsőséglátás

Érdekes, hogy míg a perikópa már nem tartalmazza a mennyből jövő hangot Jézus megdicsőülésére, a lekcióban Péter ír róla — ha megdicsőülés hegyére utal is, nem erre a jelentre.

LMK‑n elhangzottakból:
A görögök említése figyelemre méltó. Ők voltak az ókor igazságkeresői. Az a tény, hogy feljöttek az ünnepre, azt mutatja, hogy nem folytatták őseik hitét. Jövetelük az Úr Jézushoz arról a tényről beszél, hogy a zsidók elutasítják majd az Úr Jézust, és a pogányok hallják meg az evangéliumot és hinni fognak Jézus Krisztusban.
Fülöp közvetítőszerepe valószínűleg  görög hangzású nevének és tudásának tudható be.
Az ige szerint az a látszat, hogy a tanítványok megszűrték, kit engedtek Jézushoz; azt már nem tudjuk, hogy beszélt is velük.
Az tény, hogy az emberek ma is akarják Jézust látni. Nem csupán kegyes beszédet akarnak hallani, hanem látni akarják Jézust. Látni Őt a hívő emberek életében, gondolkodásában, eljárásában.
Hogyan lesz Ő látható az életünkben?  Erre mutat rá az Úr Jézus felelete: Most, amikor többszöri „Nem jött még el az én órám” válaszra „Eljött az óra, amikor megdicsőül az Emberfia” következik. Így lesz Ő látható az életünkben. Ha a búzaszem a földbe nem esik és el nem hal, csak egymaga marad, de ha elhal, sok gyümölcsöt terem. (Itt a mag az Isten igéje és az ige Jézus Krisztus.)
Aki szereti a maga életét, elveszti azt, és aki gyűlöli a maga életét ezen a világon, örök életre őrzi meg azt.
Tehát minden hívő ember az Ő halálának gyümölcse és nem az igehirdetőé!
A mi életünk is akkor lesz áldott és hasznos, ha Urunkhoz hasonlóan halálba adjuk, ha nem dédelgetjük az énünket, hanem ‘gyűlöljük’ a magunknak való élést.
A hívő élet is hasonlít a búzaszemhez, amikor szívünkbe fogadjuk Jézus Krisztust, az életet fogadjuk be.
Az anyaság vállalása is az egyik legjobb példája az önfeláldozásnak? Nem az áldozatvállalásnak…
A gond, hogy nem mindig látszik bennünk a krisztusi élet, mert eltakarja a külső, akik vagyunk önmagunkban: a gyöngeségeink és a bűneink.
De az emberek látni akarják Jézust! Hogyan lehetséges ez? Úgy, hogy a búzaszemben lévő élet láthatóvá lesz: ha a földbe esik és elhal.
Lehet, hogy Te is olyan helyzetbe kerültél Isten által, mint a földbe esett mag, ha úgy érzed, Isten elvetett, Rád borult a sötétség, mélységbe jutottál, reménytelennek látszik minden. Ennek nyomán egyszer csak megszakad Benned valami, ahogyan felszakad a búzaszem burka. Valami elhal, de nyomában más jön: az élet kibújik, zöldell, szárba szökken és termést hoz.
Így fűzi össze Benned Isten mindazt, ami elrejtette Krisztus életét, hogy az látható legyen.
Isten így szól: sötétségből világosság ragyogjon fel! Ő gyújtott világosságot a mi szívünkben, hogy Jézus Krisztus arcán felismerjük Isten dicsőségének ragyogását.
Kincsünk cserépedényben van. Ahhoz azonban, hogy Krisztus világossága látható legyen bennünk, az edénynek össze kell törnie, vagyis énünket halálba kell adnunk. Ne bándd, ha Isten összezúz! Igaz, ez először keserves, ámde utóbb mindig nagy áldás fakad belőle.
Végül: tudod‑e, hogy az emberek Jézust szeretnék látni Benned? Összetört‑e már az éned, ami eltakarta? Ha igen, akkor szolgálhatsz Neki, és megbecsül az Atya.
Hozzászólások:
Az életet megtartani akaró elvesztése, az életet elvesztő megtalálásához: Vannak, akik úgy gondolják, hogy a keresztyénség egy ügyes trükk, ahol alázatosnak kell mutatkozni, az utolsó helyre kell törekedni annak érdekében, hogy aztán majd kárpótlásként elsők lehessünk. Ez olyan, mint az M3-asról beérve a Kacsóh Pongrácz útra: ha a körúton jobbra akarunk menni, akkor a baloldali sávba kell sorolni, ha balra, akkor pedig a jobboldali sávba. Aki most jobbra tör, az ellenkező irányba jut és viszont. Némelyek így gondolják — és versengenek az utolsó helyért! Nem a főhelyeket, hanem az utolsót válogatják. Jézus azonban nem erről beszél. Az ilyen tulajdonképpen nem több a főhelyet válogatónál. Inkább úgy kellene elképzelni, hogy amiről Jézus beszél, az függőleges irányban keresendő…
Csodálatos, hogy gondolkodó emberek végül ott kötöttek ki, hogy Jézust szeretnék látni. Azt írta egy magyar író, hogy igazi dráma nincs anélkül, hogy görögül tudnánk.
A mi híveink szeretnék‑e Jézust látni? (Szomorú, hogy most LMK‑n is csak 5-6 fő volt itt a gyülekezetből — pedig amikor kezdtük, pl. Lucfalván vagy 50-en voltak.)
Nem látják a lámpást (minket: úgy fényljék, hogy dicsőítsék Atyátokat), ezért nem akarják látni Jézust?
Schweitzer: meggyógyította a törzsfőnök fiát egy műtéttel. Mit vár érte? Semmit; egy kérése van: béküljenek meg a szomszéd törzzsel…
Molnár Mária hittérítése: „Apáink még emberevők voltak, mi már Krisztus testét esszük.”
A görögök imádkozni jönnek Istent, nem tanulni, érdeklődni — ezért keresik Jézust. Kiderül, hogy ez az ismeret nem elég!
Lehet, hogy most Jézust akarod látni — mert most sikeres —, de akkor is látni akarod‑e, amikor a kereszt gyalázatában láthatod? Jézus azt mondja: Azért akarj látni, mert a keresztre megyek!
Az elvesztegette életét gondolathoz: Pál kárnak és szemétnek tart mindent, amit korábban értéknek tartott — Krisztusért.
Kicsit a múlt vasárnap folytatásának érzi — a mások elfogadása.
Tamás talán arra is gondolt, hogy sokan megelőznek, akik később jöttek. Pl. pedagógus nem járt templomba — most istenes verseket ír. A gyülekezetből valaki: hol volt eddig?! Pedig örülni kellene, hogy most itt van!
A misszió szerepét is ki lehetne emelni.
Kisifisek osztálytársai Liszt szellemét idézték meg. Kérdezte tőlük, hogyan reagáltak rá. Ugye mondtátok, hogy nem szabad? — Igen, de kinevették őket… — De akkor is mondani kell, hisz bűn.
Valóban a múlt heti folytatása: ott elszánja arcát Jeruzsálem felé…
Amikor a gabona a földbe esik, biológusok szerint harc folyik a csíra és a burok között — mindkettő élni akar. Lelkészi szolgálatunkban is vállalni kell e meghalást. Jézusért vajon tudunk‑e naponta meghalni?
Amikor az LMK‑n gyülekezettel együtt veszünk úrvacsorát, elgondolkodik, hogy ha magunk lennénk, talán a lelkészi szolgálat feladataira jobban tudnánk koncentrálni az igehirdetésben — mert nem minden tartozik a gyülekezeti tagokra…
Meghalni — a bűnnek. Egy eset a lelki segélyszolgálatban egy vállalkozó a bűn vagy csőd kérdésére válaszolt. A gyülekezetben valaki: ez megvalósíthatatlan, és a levélírónak van igaza, a lelkész valósítsa meg, de a hívek számára…
Itt azt halljuk, hogy Jézust szeretnék látni — nem azt mondják: Fülöp, beszélj már róla… Őt kell hirdetnünk. Pál: Úgy hirdettem, mintha közöttetek feszíttetett volna meg…
1Kor: a búzamagról, ill.: a megfeszítettet hirdetjük — zsidóknak botrány, görögnek bolondság.
Emlékszünk‑e még a tökéletes plébános leírására? A végleteket mutatja be az igények terén; nekünk az arany középutat kell járni…
Groó tanítása: úgy kell prédikálni, hogy annak is szóljon, aki először hallja, és annak is, aki utoljára. A nógrádi kegyeseknek is hirdetni kell, hogy nem úgy élünk, hiszünk és aszerint élünk is: mert minden mással foglalkozunk. Nem könnyű ezt hirdetni…
A teológián is előkerült — sajnos negatívan —, hogy a lelkésznek nem tökéletes képet kell mutatni, hanem Krisztusnak adni életét.
Valóban az a világ véleménye, hogy ebben a világban becsületesen nem lehet megélni. De ha Isten kezébe teszem életem, akkor Tőle fogadhatom el azt, amit Ő ad… Az ember mindig azt nézi, ami szeme előtt van — Isten a szívet. Ne háromdimenziós (anyagi-testi) látásunk legyen…
Lelkészeknek iszonyú lelkiismeret furdalást okoz (nem tud aludni), rengeteg energiát vesz el a szolgálattól, hogy nem tudja megvalósítani a keresztyén prototípust. Jó, hogy ez alól felszabadítottnak tudhatjuk magunkat.
Vízkereszt utáni utolsó vasárnap — ha kicsit mondanivalónkat megpróbáljuk e szempontból átgondolni, hogy Krisztus dicsősége, amely megjelent a világban, milyen teret foglal el… Jézus pályája ível felfelé, és ekkor érkezünk el ehhez az időszakhoz, amikor megjelenik Krisztus szenvedése. Itt kell vigyázni: hogyan gondoljuk, meddig tart az emelkedés, aztán jön a zuhanás? De nincs törés, megy tovább a felfelé ívelés a Golgotáig! Jézus maga keresi a jelét annak, mikor jön el az órája. Ismeri a próféciát. Kánai menyegzőn: még nem jött el az órája. Aztán sajátjai mondják: menj Jeruzsálembe — nem jött még el… Most jön el, hogy felismeri az idő eljövetelét. A görögök megjelenéséből ismeri fel — mert most már az isteni szeretet túllépett népe határvonalán. Az ünnepen próféciákat olvastak fel — és Jézusban keresik a megvalósulást! (Jn-ban a bevonulás után vagyunk.)
Cím: Gyümölcsöző élet. (Nem addig kell látni, hogy elhal a gabona!)
Lehetünk ott, ahol Jézus van — de először meg kell halnunk!
A sok gyümölcs nem azt jelenti, hogy tömegek fogják hallgatni igehirdetésünket, vagy olyan népszerűek leszünk, mint a Hit Gyüli szónokai, stb.
Vázlat: Látni és láttatni Jézust.
	Vágy a szívben Jézust látni
	Új élet csodája
	Láttatni Jézust
Amikor Pál beszél a feltámadással kapcsolatban a gabonáról — Krisztus elhalása a kezdete annak, hogy új test jelenik meg: a gyülekezet. Ez korábban nem volt kijelentve, hogy a feltámadott test Krisztus gyülekezete. A gyümölcsöző élet tehát jelenünkben a gyülekezetben van. A keresztfa gyümölcsei lehetünk.

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Jn 12,20-36.
A hellének azok a megtért pogányok voltak, akik elhagyták a bálványimádást, az egy igaz Istent tisztelték és megtartották a mózesi törvényeket. Ezek a pogányok csak most az ünnepek alkalmával jöttek Jeruzsálembe, csak most hallottak először Jézusról, mégis több hitet és készséget mutatnak, mint azok a zsidók, akik százszor hallották és rengeteg csodájának voltak tanúi. Ők látni akarták Jézust. Szent János nem beszéli el, hogyan folyt le a találkozás az Úr és ezek között a jóakaratú pogányok között, csak magát a tényt emeli ki, hogy szembeállítsa a hitetlen és megátalkodott lelkiséggel a megnyílt szívű pogányok világát. Most már eljött az óra, melyre Jézus oly sokszor hivatkozott nyilvános működésének három esztendeje alatt. Ez az óra a szenvedés és a halál órája. Krisztus Urunk halála azonban nem a megsemmisülésnek, hanem a megdicsőülésnek az ideje. A búzaszem Jézus Krisztus, akinek halálából milliók és milliók nyerik el az új, örök életet. Jézus lelke megrendült, amikor az előtte álló kínos szenvedésekre gondolt, emberi természete éppúgy visszaborzadt a haláltól, mint a mienk. Az égből ekkor szózat hallatszott, hogy a körülötte álló tömeg egy újabb csoda által győződhessék meg Jézus isteni küldetéséről. A tömeg hivatkozik Jézussal szemben arra, hogy ők az Ószövetségben azt olvasták, hogy az Emberfia és az ő országa örökké megmarad (vö.: Iz 9,6; Dán 7,13-14; Zsolt 110,4 stb.). Nem értik még mindig Jézus személyének és hivatásának titkát, pedig már csak rövid ideig van köztük a világosság, most még befogadhatnák, s a világosság fiai lehetnének, de pár nap múlva már késő lesz.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Ján 12,20
Ezek (kik a görögben helleneknek, vagyis, görögöknek neveztetnek) vagy valóságos pogányok voltak (Ján. 7,25.), kik olykor az igaz Isten templomához jöttek, s ott magokért áldozatot tétettek (Makkab. II. 3. r.), vagy a zsidó törvényre megtértek, proszeliták (Máté 23. r. 19-ik jegyz.).
Ján 12,23
Az óra közel vagyon, hogy én halálom által bemenjek dicsőségembe, s nemcsak a zsidóktól, hanem a pogányoktól is Messiásúl elismertessem. Hogy az ő megdicsőitése és a pogányok megtérése csak az ő halála által fog eszközöltetni, kitűnik a következőből.
Ján 12,25
Valamint a gabonaszemnek a földben meg kell hallnia, hogy idővel sok termést hozzon: úgy nekem is meg kell halnom, hogy a váltság gyümölcseit, az én megdicsöűlésemet és a pogányok megtérését létrehozzam. A mit Krisztus itt magáról mond, áll az minden testvéreiről, minden emberről. Az ő megdicsőülése a mi megdicsőülésünk; azért az ő halálának is a miénknek kell lenni, azaz, hogy az örök élet gyümölcseit magunkra és másokra nézve megteremjük, lelkiképen a bűnös embert minden gonosz hajlamaival együtt magunkban úgy meg kell ölnünk, a mint Krisztus a valóságos halált magára vette. Épen azért, mivel ez igék mindenkire szólnak, nem csupán Jézust, hanem az ő egész új emberiségét érdeklik, átalán folytatja tovább: a ki életét stb.
Ján 12,26
A ki hívem, tanítványom akar lenni, azt kell tennie, mit én cselekedtem; és a hol én vagyok, neki is ott kell lennie; tehát az én keresztteljes életemet követnie, magát sanyargatnia, s mintegy a hálában lennie, mint én abban leszek. Ezért velem és bennem ő is meg fog dicsőíttetni (Ar. sz. Ján.).”

(Jubileumi kommentár):
„Ján. 12,20–26. Néhány görög keresi Jézust.
Ez a rövid tudósítás arról számol be, hogy a farizeusoknak a Jézus népszerűségére vonatkozó megállapítása megfelel a tényeknek. Nem ok nélkül féltették tőle a népet. Az ünnepre érkező görögök, akik görögül beszélő zsidók vagy a prozeliták lehettek, vagy az ún. ‘istenfélők’ kategóriájába tartozók, tudnak Jézusról és szeretnének találkozni vele. Mindenképpen a hellénista világ képviselőiről van szó, akik a Jézushoz vezető utat keresik. A tanítványok segítségét kérik. Fülöp a galileai Betsaidából való, a Galileai-tó keleti partjának vidékéről, mely már voltaképpen nem is Galilea, hanem Gaulanitis tartományához tartozik. Fülöp Andráshoz fordul, akinek szintén görög eredetű neve van. A két tanítvány együtt szerepel már az 1:44-ben és a 6:8-ban is, később Asia Provinciában volt jelentős szerepük. A görögök helyesen érzékeltetik, hogy a tanítványok hívatása a Jézushoz vezető út megvilágítása. A görögök nemcsak lelkes utazók voltak, hanem kíváncsi természetűek is, akik az igazságot kutatták. Jézus indirekt módon válaszol a görögök kérésére. Kijelentése egyrészt azt hirdeti, hogy elérkezett az az idő, amikor ő már nem lesz látható az emberek számára. Elérkezett megdicsőülésének az ideje. Letelt messiási munkájának azon szakasza, amikor emberi testben munkálkodott. Eljött az óra, amikor az Emberfia a keresztre felemeltetik, majd pedig a mennyei preegzisztens, dicsőséges létmódjába visszatér. Jézus megdicsőüléséhez tartozónak tekinti kereszthalálát, mert az ellenség felett ezzel aratott győzelmet. A búzaszemről szóló példázatot a szokásos nyomósító formula vezeti be. A kép jól ismert az őskeresztyén tradícióban (1Kor 15:36k.). A búzaszemnek el kell halni ahhoz, hogy gazdag termést hozzon. Jézus halála az üdvtörténetnek az a páratlan jelentőségű eseménye, amely alapján egy új életfolyamat indul el a régiben, a régiből. Megváltó munkája nyomán, megdicsőülésével kezdődik a tanítványok gyűjtése ebben a világban. A földi élet elvesztése, feláldozása az örök élet garanciája (vö. Mk 8:35 par.). Mindenki, aki az életét átadja Jézusnak, új életet nyer. Az életet szeretni ugyanis azt jelenti, hogy az életet a maga önző vágyai szerint kiélni, az életet gyűlölni pedig azt, hogy Krisztus rendelkezésére bocsátani. Akik Jézust szeretnék látni, azokat követésére szólítja. Ez azt jelenti, vele együtt küzdeni a bűn minden formája ellen, szenvedés és halál árán. Ahogyan Krisztus nem Krisztus szenvedés és halál nélkül, úgy az ő tanítványa sem tanítvány a vele való szenvedés és halál nélkül. Aki ebben az életben a bűn elleni harcot Krisztust követve vállalja, az követheti őt az örök életben is. Az ő szolgája ott lesz, ahol ő van. Krisztus szolgáját az Atya megbecsüli, vagyis mennyei létmóddal ajándékozza meg. Jézus követése a földön Isten dicsőségéhez vezet a mennyben. Az Atya az ember mulandó és romlandó élete helyett örökkévalót ajándékoz.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„A HALÁL TITKA (12,20-50)
Ez a rész a következőképpen tagozódik: 1. Az alkalom; 2. A tétel; 3. Az élmény; 4. A világtörvény és 5. Az alkalmazás.
1. Az alkalom. A megelőző rész azzal végződött, hogy Jézust az ujjongó sokaság királlyá kiáltja. ‘Íme, a világ elindult utána!’ — mondja a megrémült hatalom. Megjelenik a színen néhány görög, akik felmentek, hogy imádkozzanak az ünnepen. Prozeliták voltak, ilyen akkor nagyon sok akadt. Csak a templom külső övezetébe léphettek be, ama bizonyos választófalig, amely elzárta előlük a szentélyt, ezzel a felírással: ‘Halál a továbbmenőre!’ Itt is képviselték az Izráelen kívüli világot. Egy óriási birodalmat, beláthatatlan lehetőségekkel és kibeszélhetetlen szellemi erőkkel.
‘Ezek odamentek Filephez.’ Nem lehet azt mondani, hogy rohamra indultak volna. Óvatosan és körülményesen keresik az utat Jézushoz. Filephez mennek, aki Bethsaidából való. Ez a város kívül esett még Galileán is, Filep ezért közvetítő. Elég szerényen fejezik ki magukat: ‘Uram, Jézust akarjuk látni!’ Hérodotosz ‘theōriēs heneka’ járta be a világot. A görög ember látni akart. A zsidó hinni. Filep Andráshoz fordul, a másik göröghöz s így érkezik a görög világ igénye Jézushoz. Első pillantásra felemelőnek, beteljesedésnek látszik ez a tény. Izráel meghódolt, királlyá tette Jézust, most jön a görögség, vállára kapja és indul utána. Világ ura és világ tanítója lesz. De arcunkba csap a megkísértetés történetének hideg lehellete: ‘Ismét elvitte Őt az ördög egy igen magas hegyre és megmutatta Neki a világ minden országát és azok dicsőségét…’ (Mt 4,8). Viszont a Jézus szavából a Golgota szomorúsága cseng: ‘Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Ember Fia!’ Azaz, ahhoz hogy Jézus Úr legyen, az Élet Fejedelme, a Világ Tanítója és Főpapja, ahhoz, hogy Izráelnek — a lelki Izráelnek! — és a görög műveltségből születendő korszakoknak egyetlenegy Gazdája legyen, az kell, hogy Ő meghaljon, e halál minden következményével: a kereszttel és a feltámadással.
2. Ezt mutatja a tétel. ‘Ha a búzaszem a földbe nem esik és el nem hal, csak egymaga marad; de ha elhal, sok gyümölcsöt terem.’ Ahhoz, hogy a gabonamagból egy év alatt 30 — 60 mag, két év alatt 900-3600 mag, évszázadok alatt milliárd és milliárd mag támadjon, az kell, hogy a mag meghaljon. Ahhoz, hogy a Názáreti Jézus életéből tízek, százak, ezrek, milliók élete támadjon, az kell, hogy Ő meghaljon. Ennek a halálnak a titkát tanítja minden prédikáció. Ez jelenik meg minden bizonyságtételben. Neki meg kellett halnia, hogy értünk eleget tegyen; hogy a mi ítéletünket elviselje; hogy a mi bűnünk menjen át Reá, mint vereség; hogy mi az Ő sebeivel gyógyuljunk meg. Meg kellett halnia, hogy meglássuk, mekkora az ember bűne és mekkora az Isten szeretete. Meg kellett halnia, hogy mint feltámadott Úr, átvegye az Ő országának a királyságát; mint Fő, igazgassa az Ő testét; az Egyházat; mint szőlőtőke, éljen venyigéiben, akik tövéről fakadtak. Hogy Krisztus-féle emberek (‘khristianoi’) zarándokoljanak e siralom völgyén.
Ez nemcsak a Jézus életének a törvénye, ez törvénye minden olyan életnek, amely krisztusi. Megismétli itt János, amit a szinoptikusok is annyiszor feljegyeztek, talán a legtöbbszőr a Jézus mondásai közül: ‘Aki szereti a maga életét, elveszíti azt; és aki gyűlöli a maga életét ezen a világon, örök életre őrzi meg azt.’ Ezeknek az igéknek bizonyos Jánosi veretet ad a 26. vers: ‘Ha valaki nekem szolgál, engem kövessen; és ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is; és ha valaki nekem szolgál, megbecsüli őt az Atya.’ Fontos‑e akkor, hogy mit mond a világ? Van‑e súlya a közvéleménynek, a történelem ítéletének, mikor valakit az Atya becsül meg? Ez a tündöklő világosságú igazság azonban a világ legnehezebb leckéje, mihelyt személyes élménnyé válik.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„3. A GÖRÖGÖK AZ ÜNNEPEN (12:20-36)
12:20. A görögök említése figyelemre méltó. Ők voltak az ókor vándorlói és az igazság keresői. Ezek a görögök valószínűleg istenfélők lehettek, akik jártak zsidó zsinagógákba és ünnepekre. Jövetelük a pogányok jövetelére utal, hogy imádják az Istent Krisztus által (vö. 10:16).
12:21-22. Miért mentek a görögök Fülöphöz azzal a kéréssel, hogy látni akarják Jézust? Talán azért, mert Fülöpnek görög neve volt, vagy talán lehetett valamilyen kapcsolata Dekapolisz környéki görögökkel. Fülöp elment … Andráshoz, és András és Fülöp … szólt Jézusnak. Valószínű, hogy emberek tömegei akartak beszélni Jézussal, ezért lehet, hogy a tanítványok megpróbálták valamilyen szűrő szerepét betölteni (vö. Lk 18:15-16).
12:23-24. Közeledett Jézus döntő órája (vö. 2:4; 4:21, 23; 7:6, 8, 30; 8:20). A görögök jövetele megerősítette, hogy eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Emberfia (vö. 12:23; 13:1; 17:1). A legtöbb embernek a halál megaláztatás, de Jézus számára a halál eszköz volt a dicsőségbe való bemenetelhez. Az Atyának való engedelmességből kész volt meghalni mások bűneiért (Ézs 53:10, 12) s hírnevet (dicsőséget; vö. Jn 12:16; 17:1, 5) szerzett neki. Bizony, bizony mondom néktek. Ez a kifejezés ünnepélyes állítást vezet be, a búzaszem földben bekövetkező ‘haláláról’, ami sokszoros termést hoz. Ezzel Jézus azt tanította, hogy a halál szükséges az aratáshoz.
12:25-26. A búza-analógia (24. v.) egy általános ellentmondás alapelvét szemlélteti: a halál az életre vezető út. Jézus esetében halála dicsőséget és életet eredményezett nemcsak önmagának, hanem másoknak is.
Jézus tanítványa esetében hasonló az alapelv. A tanítványnak gyűlölnie kell az életét e világon. A ‘gyűlöli az életét’ kifejezés jelentése: annyira elkötelezi magát Krisztusnak, hogy nem önmaga körül forog, és nem aggódik magáért. Másfelől, aki szereti az életét, elveszti azt. Az életben bármi bálvánnyá lehet, beleértve a célokat, érdeklődési köröket és szeretetünk tárgyait (vö. Lk 12:16-21; 18:18-30). A hívőnek át kell mennie azon, hogy meghal lelkileg önmagának (Róm 6:1-14; 2Kor 5:14-15; Gal 6:14).
Ha valaki Jézus szolgája akar lenni, akkor követnie kell Őt. Jézus első szolgái közül sokan tényleg követték — a halálba. A hagyomány szerint az első tanítványok mártírként haltak meg. Ily módon Jézus szavai próféciát jelentettek, de ugyanakkor ígéretet is. Igazi tanítványai (akik szolgálnak neki) követik őt a megaláztatásban, és később a megbecsülésben vagy dicsőségben is (Róm 8:17, 36-39; 2Tim 2:11-13).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„D)	Néhány görög látni akarja Jézust (12,20-26)
12,20 Azok a görögök, akik Jézushoz jöttek, olyan pogányok voltak, akik áttértek a júdaizmusra. Az a tény, hogy feljöttek imádkozni az ünnepre, mutatja, hogy már nem folytatták őseik vallási gyakorlatát. Jövetelük az Úr Jézushoz ez alkalommal arról a tényről beszél, hogy a zsidók elutasítják majd az Úr Jézust, és a pogányok hallják meg az evangéliumot, és közülük sokan fognak hinni.
12,21 Nincs megadva az oka, hogy miért Fülöphöz mentek. Talán görög neve és az a tény tette őt vonzóvá a pogány prozeliták előtt, hogy a galileai Bétsaidából származott. Kérésük valóban nemes kérés volt. ‘Uram, látni akarjuk Jézust.’ Mindenki, akinek ilyen őszinte vágy van a szívében, jutalmat nyer.
12,22 Talán Fülöp sem volt biztos benne, hogy vajon az Úr akarja‑e látni ezeket a görögöket? Krisztus korábban azt mondta a tanítványainak, hogy ne menjenek a pogányokhoz az evangéliummal, így Fülöp Andráshoz ment, és együtt mondták el Jézusnak.
12,23 Miért akarták a görögök Jézust látni? Ha olvasunk a sorok között, feltételezhetjük, hogy Jézus bölcsessége vonzotta őket, és szerették volna Őt saját népszerű filozófusukként tisztelni. Tudták, hogy összeütközésbe került a zsidó vezetőkkel, és szerették volna életét megmenteni talán azáltal, hogy menjen velük Görögországba. Filozófiájuk az volt, hogy ‘mentsd magad’, de Jézus azt mondta nekik, hogy ez a filozófia szöges ellentétben áll az aratás törvényével. Áldozati halálában fog megdicsőülni, nem kényelmes élet által.
12,24 A mag sohasem terem gabonát, míg először a földbe nem esik és el nem hal. Az Úr Jézus itt önmagára célzott, mint búzaszemre (vagy búzamagra). Ha meg nem hal, egyedül marad. Önmaga élvezné a menny dicsőségét; nem lennének megmentett bűnösök, hogy ott részesedjenek dicsőségében. Ha meghal, megnyitja a megváltás útját, és ezáltal sokan üdvözülhetnek.
Ugyanez alkalmazható ránk is, ahogyan T. G. Regland mondja:
Ha visszautasítjuk, hogy búzamagok legyünk — a talajba hullva és elhalva —, nem áldozzuk fel kilátásainkat, nem kockáztatjuk jellemünket, vagyonunkat és egészségünket; vagy elhívásunkkor nem hagyjuk el otthonunkat és nem szakítjuk el a családi kötelékeket Krisztusért: akkor egyedül maradunk. Ha viszont gyümölcsöt akarunk teremni, Urunkat kell követnünk, búzamaggá válva és elhalva, aztán sok gyümölcsöt fogunk teremni.
12,25 Sokan úgy gondolják, hogy a fontos dolgok az életben az étel, a ruházat és a szórakozás. Ezekért élnek. Ha ezért szeretik életüket, elmulasztják annak megértését, hogy a lélek fontosabb, mint a test. Lelkük jólétét elhanyagolva elveszítik életüket. Másrészt viszont vannak, akik mindent kárnak ítélnek Krisztusért. Hogy Őt szolgálják, lemondanak azokról a dolgokról, amelyeket az emberek között nagyra tartanak. Ezek az emberek meg fogják tartani életüket az örök életre. A saját életet gyűlölni annyi, mint jobban szeretni Krisztust a saját érdekeknél.
12,26 Ha valaki Krisztust szolgálja, Őt kell követnie. Az Úr azt akarja, hogy szolgái engedelmeskedjenek tanításának, és erkölcsi értelemben rá hasonlítsanak. Halálának példáját kell alkalmaznia a követőnek. Minden szolga mesterének állandó jelenlétére és védelmére kap ígéretet, és ez nemcsak a jelenlegi, hanem az örök életre is érvényes. A mostani szolgálat egy eljövendő napon Isten megbecsülését nyeri el. Bármilyen szégyen vagy gyalázat, amelyet valaki itt elszenved, valójában csekélység lesz ahhoz a dicsőséghez képest, amelyben az Atya Isten nyilvánosan részesíti majd a nagy Mester követőjét a mennyben!”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„AZ ELVETETT MAG KEL ÉLETRE
János 12,20-28
Ha Jézus a sokaság között van, miért nem látják mindjárt a görögök, hogy ő az? Azért, mert viselete és viselkedése nem ütött el környezetétől és kortársaitól. A vallásos képzelet tiltakozna ez ellen, de mégis így van. Az a néhány istenfélő, tehát a zsidó egyistenhithez vonzódó görög is osztozik abban, ami eltöltötte az ünnepre érkezőket, hogy mindenki Jézus után érdeklődött, őt óhajtotta megpillantani. A görögök körülményes közeledésének az is lehetett az oka, hogy illetlennek vélték, ha csak úgy egyszerűen megszólítanák Jézust, ezért kérik tanítványa közbenjárását. Nem tájékozatlanok, valószínűleg tudják, hogy a Gaulanitiszből származó, görög nevű Fülöp érti nyelvüket, ezért szólítják meg őt. András neve is görögös; előbb neki szól Fülöp, s együtt szólnak Jézusnak. Tanítványságuk kezdetén ugyanígy mondták a hírt egymásnak (1,40kk). Végül is nem tudjuk, hogy létrejött‑e a találkozás Jézus és a görögök között. Céljukat bizonnyal elérték, mert ők is hallhatták az Atyával folytatott párbeszédet, legalábbis a mennydörgésszerű hangot a mennyből (28). Közeledésük, az, hogy látni akarták Jézust, az ő számára jeladás, hogy eljött az óra, az ő órája, amire készült, amit várt. Miért éppen ez a jel? Lehet, hogy most villan fel elölte a népek üdvösségének távlata (Ézs 49,6)! De máris elfogja a szorongás. Jánosnál ez a gecsemánéi gyötrődés és mégis, minden vállalt és megvallott vívódása ellenére győzelmes ez a küzdelem, mert már a halált is megdicsőítésnek nevezi.
Váltsághalálának be kell következnie, mert csak ezen az úton származhat belőle élet úgy, hogy másokat is éltessen és tápláljon. Mert a búzaszemnek is el kell temettetnie, hogy majd kikelhessen és gyümölcsözhessen. Ha Jézus kikerülné a halált, magára maradna; úgy lesz bő termése életének, ha vállalja, hogy magként a földbe hulljon. Nemcsak az ő útja ez, de követőié is (1Kor 15,35kk). Ha mindenáron az élethez ragaszkodnak, ezzel fogják azt elveszíteni, de ha gyűlölik (merik kevésbé szeretni), ezzel fogják megnyerni azt az örök életre nézve. Aki neki szolgál, merje követni őt az önmegtagadásban, mert az ilyet megbecsüli az Atya.
Miközben Jézus a körülötte állóknak, s talán az érdeklődő görögöknek, de önmagának is mondja ezeket, a lelke megrendül, mint ahogy Mária és a zsidók sírása láttán is történt (11,33), de Júdás árulásán is (13,21). Őszintén kimondja, hogy szívesen kérné: az Atya mentse meg őt ettől az órától, de máris győz szívében a bizonyosság, hogy éppen ezért jutott erre az órára, hogy engedelmessége által dicsőíttessék meg az Atya neve. Érthető hang hallatszik azonnal a mennyből: már megdicsőítettem és meg is fogom dicsőíteni, azaz elvégeztem és véghezviszem. A Gecsemáné-kertben (Lk 22,43) angyal erősítette őt küzdelmében.
Jézust keresve szembesülnöm kell a váltsághalálig megbizonyított engedelmességével. Ezzel együtt szemlélve öt azonosulhatok is vele.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„161	(g) Közel az óra (12,20-36). Látjuk Jézust, amint elfogadja sorsát, és még egyszer utoljára a tömeghez fordul, mely megosztott marad, és képtelen Jézus kijelentéseivel összeegyeztetni saját elképzelését a Messiásról.
162	(i) Görögök jönnek Jézushoz (12,20-26). 20. néhány görög: A 19. vers ironikus szavai azonnal beteljesedtek. ‘Görögök’, azaz pogányok keresik Jézust. Josephus (Bell., VI.9.3 §427) beszámol róla, hogy ‘Istenfélő’ pogányok jöttek Jeruzsálembe, hogy imádkozzanak Húsvétkor. Érkezésük visszautal a tömeg kérdésére is a 7,35-ben, vajon Jézus elmegy‑e ‘a görögöket’ tanítani a szórványba. Jelenlétük célozhat a zsidók és szamariaiak körében folytatott evangelizáció áthelyezésére a pogány misszióba, mely a Jánosi egyházban történt. 21. Fülöp: Ld. 1,43-48; 6,5-7. Betszaida:  74:144. 23. elérkezett az óra: Jézus szavai a tanítványokhoz szólnak. E bejelentés ‘most’ szava megismétlődik majd a 27. és 31. versben. Mindegyik arról beszél, hogy mit jelent a Fiú számára a megdicsőülés: az ‘óra’ küldetésének csúcspontja, és ‘ennek a világnak’ és vezetőinek az elítélése is.
163	24. ha a búzaszem nem hull a földbe: Ez a mondás visszhangzik az 1Kor 15,36-ban. Valószínűleg általánosan ismert közmondás volt, melyet János Jézus halálának helyzetére alakított annak a ténynek a hangsúlyozásával, hogy a búzaszem ‘egymaga marad’ a föld fölött. Csak Jézus halála teszi lehetségessé az üdvösséget mások számára. A közösség Jézus halála után nem fog ‘egyedül maradni’, hanem új egységre jut vele és az Atyával (pl. 14,18.28; 16,22). 25. aki szereti életét, az elveszíti: Ez a mondás számos változatban jelenik meg (vö. Lk 9,24//Mk 8,35//Mt16,25; Mt 10,39//Lk 17,33). A szinoptikus összefüggések a tanítványsággal járó szenvedésre és veszteségre alkalmazzák. Talán Jánosnak is ott volt a gondolataiban közösségének jövőbeli szenvedése (vö. 15,18-21). 26. ahol én vagyok, ott lesz a szolgám is: Jézusnak és követőinek azonosságát majd a búcsúbeszéd hangsúlyozza (vö. 13,13.16; 15,20). A 26. vers Mk 8,34-et visszhangozza. A következtetés: ‘aki engem szolgál, azt majd megtiszteli az Atya’, újra megjelenik a búcsúbeszéd szeretetnyelvezetében (14,23; 16,27). A szinoptikusoknál az ítéletre vonatkozó mondásokban az Emberfia az, aki megvallja vagy megtagadja Isten előtt azokat, akik megvallották vagy megtagadták őt (Mk 8,38; Mt 10,32//Lk 12,8).”

(Bolyki János: Igaz tanúvallomás):
„Fordítás
20. Volt pedig néhány görög is azok között, akik felmentek, hogy imádkozzanak az ünnepen. 21. Ezek tehát a Bethsaidából való Fülöphöz mentek, és ilyen kéréssel fordultak hozzá: — ‘Uram, látni akarjuk a Jézust!’ 22. Ment Fülöp, és szólt Andrásnak, ment András és Fülöp, és szóltak Jézusnak. 23. Jézus pedig így felelt nekik: — ‘Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Ember Fia. 24. Bizony, bizony azt mondom nektek: Ha a földbe hullott gabonaszem nem hal el, akkor egymaga marad, de ha elhal, akkor bőséges termést hoz. 25. Aki szereti az ő életét: elveszti azt, aki pedig gyűlöli az ő életét ezen a világon: az örök életre őrzi meg azt. 26. Ha valaki nekem szolgál: engem kövessen, és ahol én vagyok, az én szolgám is ott lesz. Ha valaki nekem szolgál, azt meg fogja becsülni az Atya.’
…
Jézus mindenkit magához vonz, 12,20-33
Az előző vers öntudatlan prófécia arról, hogy a világ Jézus után indult el. Most a 20-22. versek azzal a példával illusztrálják ezt, hogy az ünnepre feljött görögök közül néhányan Jézust akarják látni. A görögök alighanem istenfélő pogányok (eu*sebei'") lehettek, akik nem lettek ugyan zsidóvá, de részt vettek a kultuszban a nekik megengedett módon (pl. ott lehettek, de nem áldozhattak, viszont a templomudvar bizonyos részén imádkozhattak). Schnelle (203) arra mutat rá, hogy ezeknek a görögöknek a státusát János evangéliuma nem kívánja tisztázni, de éppen ezért lengi körül őket valamilyen titokzatosság. Biztosan nem véletlen, hogy éppen Fülöphöz mennek: neki és Andrásnak görög nevük van. Az utóbbiak említése az olvasónak az 1. fejezetet juttatja eszébe, a két apostol ott is elsőként szerepel a tanítványok között. Andrásról ott megtudtuk, hogy még Péter előtt vált tanítvánnyá (1,40), Fülöpöt pedig maga Jézus hívta el (1,43). Az evangéliumban Fülöpnek sokszor jut kezdeményező‑, Andrásnak pedig problémamegoldó szerep (6,5-9). Itt is úgy van. A görögök előbb Fülöpnek jelentik ki, hogy — ‘Uram, akarjuk a Jézust látni!’, majd Fülöp indul el és megy Andráshoz, aztán pedig András és Fülöp együtt mennek Jézushoz ebben az ügyben. Igaza van Schnellének e hely magyarázatánál, amikor azt mondja, hogy tudatosan nem akarta János evangéliuma megírni Jézus és a görögök találkozását, mert a ‘görögök’, azaz az evangélium kis-ázsiai pogánykeresztény címzettei nem találkozhattak a földi Jézussal, csak a Felmagasztalttal. Mégis vonatkozhat ez a ‘látni kívánás’ a földi Jézusra, hiszen jelképesen arra céloz, hogy húsvét után csak a tanítványok (ez esetben Fülöp meg András) tanúságtétele nyomán lehetett a pogánykeresztényeknek a földi Jézus életéről valamit megtudniuk. A jelenet egyúttal arra is utal, hogy a küszöbön áll ‘az óra’, amikor Jézus halála és feltámadása után már a görögök is hitben megláthatják, és meg is fogják látni őt. A szerző úgy fogalmazza meg a görögök kérését, hogy az olvasó egyaránt asszociálja azt a pogány világ öntudatlan vágyára, hogy Jézussal találkozzék (missziói felelősséget felkeltő magyarázat), ugyanakkor arra is, hogy a keresztények életükkel mutassák fel Jézust (etikai magyarázat).
23-26. versek. Ezekben a versekben Jézus reflektál a görögök kívánságára. Első reflexiója a 23. versben az, hogy a görög, azaz a pogány világ érdeklődése is bizonyítja: közel már az óra, sőt ‘eljött’ (e*lhvluqen), hogy az Ember Fia, azaz Jézus ‘megdicsőíttessék’ (i{na doxasqh/'). ‘Ember Fiának’ János evangéliuma azokon a helyeken nevezi Jézust, amelyekben az Atyával való teljes egységét (1,51) vagy Istenhez emeltetését (3,13 sk.; 8,28;12,34) akarja kifejezni. A passzív igealak arra mutat rá, hogy a cselekvés alanya: Isten. Isten, Jézus mennyei Atyja fogja megdicsőíteni Fiát a kereszt szenvedésében, halálában, feltámadásában és felmagasztalásában. János evangéliuma számára mindez egyetlen esemény: a megdicsőíttetés.
A 24. skk. versek feltűnően sok anyagot hoznak a szinoptikus Jézus-logionokból, csiszolt ellentétpárokban fogalmazva. A 24. vers az ünnepélyes és nyomatékos kijelentést bevezető formula (‘bizony, bizony mondom nektek’, vö. 3,5 stb.) után a földbe esett búzamagról (o& kovkko" tou' sivtou) szól, amelyik, ha nem hal el, akkor egymaga marad, de ha elhal, akkor sok termést hoz (poluVn karpoVn fevrei). Ezt a képet a végidei halottak feltámadására használták (1Kor 15,35-38.42-44 és későbbi rabbinikus iratok, vö. Bill. II, 551). Itt azonban magára Jézusra vonatkozik: ‘elhalásával’ nemcsak megdicsőíttetése kezdődik el, hanem övéire is áldást hoz, halála ‘gyümölcseiben’ (= jótéteményeiben, pl. engesztelő áldozata érdemében) azok is részesedni fognak. Ezáltal majd ők maguk is ‘sok termést hoznak’, illetve a szőlőmetafora nyelvén, ‘sok gyümölcsöt teremnek’ (15,5). Bultmann (324-325) célzást lát e versben az előző jelenetre: Jézus halála fogja a görögöket (pogányokat) összegyűjteni az egyházba, tehát ez a halál ‘sok termést hoz’ majd.
A következő, 25. vers majdnem szó szerint megtalálható a szinoptikusoknál (Mt 16,25; Mk 10,38; Lk 17,33) is. Egyike a történetkritikailag legjobban igazolt jézusi mondásoknak. A ‘szereti-elveszti, gyűlöli-megőrzi’ ellentétpárokkal kifejezett paradoxon megdöbbentő: minél jobban szereti (meg akarja tartani) valaki a saját életét (a yuchv egyaránt jelenthet ‘lelket’ vagy ‘életet’), annál inkább ‘elveszti’ (a*polluvei) azt, s minél inkább ‘meggyűlöli’ (misevw — kevésbé szereti, leértékeli), annál inkább ‘meg fogja őrizni’ (fulavxei) azt az örök életre. Az önző, önmaga körül forgó élet reménytelenségét és az önmagán túlmutató és mások felé forduló élet esélyeit állítja itt szembe egymással Jézus. De amíg e mondás ‘Sitz im Leben’-je például Mt 16,25-ben a szenvedésektől félő Péter intése, addig itt, János evangéliuma 12. fejezetében önmagáról vall Jézus: ő az, aki meggyűlöli, mert másokért odaadja az életét, s ő az, aki az örök életbe tér vissza ennek következtében.
A 26. vers Jézus követése egyik legfőbb szabályát adja: Jézus követése és a neki való szolgálat összetartoznak. ‘Aki nekem szolgál, engem kövessen!’ Őt csak követve lehet szolgálni, s csak szolgálva szabad követni. Ennek jutalma: a szolga Jézus mellett maradhat a jövőben (‘ott lesz az én szolgám’), ez a jövő pedig az Atya mellett lesz, az Atya ‘meg fogja becsülni’ (timhvsei — értékelni, jutalmazni) az ilyen szolgát. A Jánosi teológiában, különösen a 17. fejezetben az Atyától nyert ‘megbecsülés’ a dicsőségében való részesedést és a tőle jövő szeretetet jelenti. Bultmann (326) szépen mutat rá arra, hogy a gnosztikus mítoszban a Megváltó és a megváltottak azonos ‘természete’ teremti meg azok egységét, Jézusnál és János evangéliumában viszont a Megváltónak végzett szolgálat teremti meg a megváltottak egységét vele. Így a mitikus kapcsolat helyére a történeti kapcsolat lép.”

(Benedict Shcwank: János):
„3. Találkozás a hellénekkel (12, 20-36)
a) A búzaszemnek meg kell halnia (12, 20-26)
20	Néhány görög is volt
azok között, akik felmentek
az ünnepre, hogy imádják az Istent.
21	Ezek odamentek Fülöphöz,
aki a galileai Betszaidából való volt,
és ezzel a kéréssel fordultak hozzá:
»Uram, Jézust szeretnénk látni.«
22	Fülöp elmegy és megmondja (ezt) Andrásnak;
András és Fülöp elmegy,
és elmondják (ezt) Jézusnak.
23	Jézus pedig így válaszol nekik:
»Eljött az óra,
hogy megdicsőíttessék az Emberfia.
24	a	Ámen, ámen, mondom nektek,
ha a búzaszem nem esik a földbe és nem hal meg,
egymaga marad.
	b	Ha azonban meghal,
sokszoros termést hoz.
25	Aki szereti az életét, elveszti;
aki pedig gyűlöli az életét e világon,
örök életre őrzi meg azt.
26	Ha valaki nekem szolgál,
engem kövessen!
És ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is.
Ha valaki nekem szolgál, azt megbecsüli az Atya.«
A. A »néhány görög« (hellénesz — ld. a 7,35-ben is) kifejezés az istenfélő pogányokra utal, vagyis nem a »hellenizáló«, a görögül beszélő, illetve »modern« zsidókra (ApCsel 6,1). A görögök »az« ünnepre (20. v.), nevezetesen a zsidóknak a 11,55-ben először említett pászka-ünnepére érkeznek, mert érdekli őket a zsidó monoteizmus (vö. az ApCsel 8,27-ben szereplő etióp emberrel). — Az apostolok közül csak kettőnek van görög neve: az egyik Fülöp (phil-hüpposz = lóbarát), a másik András (Andreasz = férfias). A görögök mindkettőjüket megszólítják. Az »esik a földbe és hal meg« (szó szerint: a földbe hullva meghal; 24a v.) kifejezésben a hangsúly a meghalni igére kerül. Félreértenénk a verset, ha a Krisztussal együtt történő keresztségi meghalás (Róm 6,4) gondolata alapján értelmeznénk. — Az »élet« szót a 25. vers görög szövegében két alkalommal a »pszükhé« (héber: nefes) kifejezés jelöli, amely az »én«-re, az ember saját és önfenntartási ösztönnel rendelkező személyiségére utal. Ám a vers végén álló élet szó mögött a görögben a »dzóé« kifejezés áll. E két szó jelentésének lényeges különbségét fentebb az 1,3-4 verseihez fűzött magyarázatban világítottuk meg.
B. A perikopa gondolatmenete nem túlzottan logikus, ezért gyakran megkísérelték szövegének rendezését. Ezek a törekvések azonban nem vezettek jelentősebb eredményre. Első pillantásra például valóban úgy látszik, hogy a 12,28 a 23. vershez tartozik. János azonban szívesen ismételgeti ugyanazt a témát evangéliumának különféle részleteiben. A negyedik evangélista a gondolatok kereszt alakú rendezésének stilisztikai formáját (a kiazmust) is alkalmazza, amint erre X. Léon-Dufour éppen ezzel a részlettel kapcsolatban rámutatott. Emellett egyéb részletkutatások is arra figyelmeztetnek, hogy legyünk óvatosak a szöveg irodalomkritikai manipulációjával. Miként a Prológusnál, ebben a perikopában is az a döntő kérdés, hogy miért ilyen, és nem logikusabb formában született meg a szöveg.
C. A jelképesen elővételezett végső győzelem gondolatától az evangélista visszatér a fejlődési folyamat elejéhez: Jézus köré gyűlnek az első pogányok (20. verstől) . Ám Jézusnak előbb fel kell emeltetnie ahhoz, hogy ő mint »a világ üdvözítője« (4,42), akit »a világ követ« (12,19), egyetlen nagy nyájat tudjon létrehozni, és »más juhait« (10,16) is »egybe tudja gyűjteni« (11,52). Csupán felemeltként fog magához vonzani mindeneket (12,32) . Az odavezetésben és az egybegyűjtésben segítségére van Fülöp és András, vagyis ugyanazok a tanítványok, akik a kenyérszaporításban is (6,7-9) közreműködtek. A perikopa két gondolatban is közösséget mutat a 6. fejezettel: az egyik az egység teljességébe való gyűjtés (vö. 6,12-től), a másik pedig a meghalás az élet ajándékozása végett (vö. 6,51c).
Mielőtt Jézus a búzamagról kezdene beszélni, azt mondja, hogy eljött »az óra« (53. v.). »Az óra« a kánai menyegzőtől kezdve többször is meghirdettetett (2,4; 7,30; 8,20). Mostantól fogva itt van »ez az óra« (12,27; vö. 13,1; 17,1), amelyben Jézus »megdicsőül«. — A »megdicsőíttetni« kifejezés hátterében a héber kabód szó áll, amelynek jelentése: »fontosság«, »súly«. Az Emberfia szenvedésében és szenvedése által válik a világ számára »fontossá«. A »megdicsőülés« szó erre utal.
Az Emberfia fontossá válásának gondolatát a 24. vers szemléletesen mutatja be. A meghaló búzaszemet ábrázoló képet eredetileg talán hasonlatként alkalmazták. A perikopa szövegében a »búzaszemen« egyértelműen Jézust kell értenünk, akinek közeleg egyszeri és egyedülálló halála; földi élete e meghalás által válik termékennyé. Minthogy a kép egyszeri és konkrét történeti eseményhez kapcsolódik, az Ozirisz-kultusz vagy az eleusziszi misztériumok búzamag-szimbolikája legfeljebb külsőleg hasonlít a lényegileg új Jánosi mondanivaló megjelenési formájára. A búzamag, amely Logoszként »alászáll«, illetve »adatik« világnak, nem annyira utánzandó példája által hoz termést, hanem erejében amelyet másokkal közöl.
Miután a perikopa írója bemutatta Jézus sorsát, logikusan rátér emberi sorsunk ábrázolására (25. v.). Ha valaki a »gyűlöli« kifejezést a »kevésbé szereti« vagy a »nem tekinti olyan fontosnak« szókapcsolatokkal fordítja, meghamisítja a szöveget. A Biblia nyelvén a »gyűlölni« ige olyan erényre is utalhat, amely semmiképpen sem foglal magában ellenséges érzületet. Mindaz, aki ilyen értelemben »gyűlöl«, úgy szemléli a világot, ahogyan Isten látja azt. Ha tehát valaki önmagát gyűlöli (25. v.), az valójában azt nem akarja, hogy élete az önzés és az önátadás bátorságának hiánya miatt terméketlenné váljon. Az ilyen ember azt gyűlöli, hogy »én«-je tiltakozik a termékeny közösségi életbe való »be olvadás« ellen.
A 26. vers távlatot nyit a végre: a Jézussal való sorsközösség az ő örök dicsőségében való részesüléshez vezet (17,22). Jézus oda fogja vinni övéit, ahol ő maga lesz (14,3; 17,24). Ugyanakkor nem azt mondja, hogy az Atya majd »megdicsőíti« (doxadzein), hanem azt, hogy »megbecsüli« (timan) őket. János evangéliuma szerint csak az Atya vagy a Fiú lesz »fontos« (megdicsőült), ám az ember sosem »fontos«.
A Jelek könyvének középpontjában az örök élet áll. A kánai menyegző jelképesen a végidők teljességét elővételezi. A Beteszda-tónál elhangzó »kelj fel! « (5,8) a halottak feltámasztására utal (5,21.29). Az összegyűjtött kenyér, a tenger hullámai felett elhangzó »én vagyok«, valamint a kenyér adománya avégett, hogy életünk legyen és feltámadjunk »az utolsó napon« (6,39.40.44.54), végső beteljesülés felé mutat. Amikor a lombsátrak ünnepének »utolsó nagy napja« elérkezett (7,37), vagy amikor a vakságából meggyógyított ember felismerte a Fiút (9,37), már sejthettük: megkezdődött a végső idő, amelynek jellemzője Isten örömteli ismerete (17,3). A tizedik fejezetben Jézus azt mondja, hogy valamennyi juhát egyetlen akolba kell gyűjtenie. Később Isten gyermekeinek egybegyűjtéséről beszél (11,52). Betániában egy halott már elővételezett formában meghallotta a végidők Bírájának hangját (vö. a 11,43-at az 5,28-tól kezdődő résszel), Jeruzsálem népe pedig az örök győzelem és béke reményének előzetes örömében pálmaágakkal a kezében ünnepelte a halál legyőzőjét (12,13) . Mióta a világosság vagy a sötétség mellett döntés harca folyik (3,19-21), megkezdődött a világ számára a végítélet (12,31). A Jelek könyvének szerzője »elővételezett« eszkatológiája ellenére a végérvényes beteljesülést is szem előtt tartja.
D. Az Úr tanítását, amely személyiségünknek az önmegvetés általi megmentésére vonatkozik (25. v.), a Mt 16,25, a Mk 8,35 és a Lk 9,24 is megőrizte számunkra. A szinoptikus írásokban azonban két figyelemre méltó eltérést vehetünk észre. Egyrészt náluk a mondás összekapcsolódik a kereszt felvételére vonatkozó felhívással. Másrészt az ő műveikben a »követni« igének ez a jelentése: az ember belép az Úr követői közé, hogy meghallhassa parancsait és szolgálhasson neki. Már az 1,37-tel kapcsolatban is utaltunk arra, hogy a »követni« ige (például az 1Kir 19,19-21 alapján) azt a kapcsolatot jelöli, amely a tanítványt mesteréhez fűzi, akinek szolgál. János ismeri a »követni« kifejezésnek ezt az átvitt értelmét. Ezért határozott különbséget tesz a »szolgálni« és a »követni« igék jelentése között. A 26. vers tehát ezt tanítja: ha valaki Jézus rabbi tanítványává akar lenni, nemcsak arra kell készen állnia, hogy »szolgálja« őt, hanem arra is, hogy vele együtt haladjon a halálba vezető úton. János a Jézussal való érzület‑ és sorsközösséget hangsúlyozza, amely egészen a halálig tart. Jóllehet a negyedik evangélista azt követeli az embertől, hogy szoros, személyes kapcsolatban legyen Jézussal, hiányzik nála a felszólítás arra, hogy vele együtt a keresztet is hordozzuk. János szerint a kereszthordozás a király méltóságának jele, aki »maga viszi« keresztjét (19,17). Csak az Emberfiát illeti meg a »felemeltetés« (12,34). Az evangélista nem abban látja feladatunkat, hogy mindennap felvegyük keresztünket (vö. Lk 9,23), hanem egyszerűen ebben: gyűlöljük önzésünket.”

(Gyökössy Endre: János evangéliuma):
„38. Jézus bevonul Jeruzsálembe
Virágvasárnap (Jn 12,12-33)
Ismét a pászka ünnepére készülődött Jeruzsálem. Már özönlik a sokaság, hiszen néhány nap múlva megkezdődnek az ünnepségek. Szaktudósok szerint ilyenkor 2-2,5 millióra is felduzzadt Jeruzsálem lakossága. Nos, ez az egyre növekvő tömeg meghallja, vagy legalább ennek egy része, hogy az a Jézus közeledik Jeruzsálem felé, aki Betániában feltámasztott egy Lázár nevű embert. Az emberek mindig szenzációéhesek voltak és azért látni akarják, sokan elébe sietnek, sokan már vele vannak, és amikor találkozik a Jeruzsálem felé tartó és Jeruzsálemből kiözönlő tömeg, üdvrivalgással köszöntik Jézust, pálma lengetéssel; ruhájukat terítik elé és azzal a zsoltárral dicsőítik, amelyet egykor Júdás Makkabeusnak énekeltek, aki a szírek uralma alól szabadította fel Izraelt. Lelkesedésükben talán föl sem tűnik, hogy Jézus nem lóháton jön, mint a hadvezérek, amikor harcba indulnak, hanem szamár hátán, amely a próféták állata és mindig azt jelentette, hogy aki szamárháton utazik, az békességgel érkezik (Zak 9,9).
Olyan nagy a lelkesedés, hogy ellenségei keserűen jegyzik meg egymás között: ‘Látjátok, hogy semmire se mentek; íme a világ elindult utána.’
Gondoljunk bele, hogyan vélekedhet az ünneplő tömeg Jézusról. Többé-kevésbé beleértve a tanítványokat is.
Azt hiszik, hogy most érkezett meg az a valaki, akinek a segítségével kifelé indulhatnak a bajokból, mert minden problémájukat meg fogja oldani. Megoldja a kenyér kérdést, hiszen részben látták, sokan pedig hallották a kenyérszaporítás és a halak csodáit.
Meggyógyítja betegeiket, hiszen szájról-szájra járnak Jézus csodás tettei.
Lesz valaki, aki úr még a halál felett is, hiszen most érkezett hozzájuk Lázár híre. És nem utolsó sorban ‘felszabadítja’ népét a római uralom alól és Küriosza lesz a világnak.
Tehát annak tekintik Jézust, akinek látni szeretnék. Bevonulásában kivezető utat látnak a maguk számára. És amikor azt hiszik, ünneplésükkel most becsülik meg igazán, akkor becsülik le valójában. Ezért virágvasárnapját akár így is nevezhetnénk: a félreértések ünnepe.
I.
Jézus azonban, aki nem azért jött, hogy kiszolgálja, hanem hogy szolgálja az embereket, azért nem a tömeg által kívánt módon kifelé, hanem befelé halad. Befelé a szenvedésbe, a keresztje felé s így az Élet felé már virágvasárnapján is. A pálmaágakkal és a köntösökkel elborított út is egy része már a Via Dolorosának, a szenvedés útjának, amelynek végén ott várja a kereszt.
Nemsokára ugyanezen az úton történik meg majd az is, hogy a még most zöld és meglengetett, de akkor már eldobált és megszáradt, borotvaéles pálmaágakból fonnak majd koszorút a homloka köré. (Nem egy bibliai földrajztudós állítja, hogy a szamártövis Jézus hazájában ismeretlen s az ún. töviskorona megszáradt és metsző éles pálmalevél volt.)
II.
Ezen az úton akarja most is a diabolosz, a nagy szétdobáló, a kísértő megkísérteni, az őt látni kívánó görögök felhasználásával. (És ismét csak a diabolosz újabb démoni trükkjével találkozunk. Hiszen ezek a görög emberek, mikor látni akarják Jézust — az eredeti szöveg értelmében megismerni —, akkor valami nagyon jót akarnak. És íme ezt is felhasználja a diabolosz Jézus megkísértésére.) Lehet, hogy ezek a görögök csak afféle prozeliták, azaz a szétszórtságban élő, görögül jól beszélő zsidók, vagy zsidó vallásra áttért görögök, de az is lehet, hogy igaza van az őskeresztény hagyománynak: egyúttal Edessza fejedelmének görög követei, akik hallván Jézusról, az őt fenyegető veszedelmekről, tanítónak, professzornak akarják meghívni hazájukba. Ők becsülnék és nyugdíjas állást is adnának neki, csak fordítson hátat Jeruzsálemnek. A disszidálás kísértése ez a kereszt elől. Egy nyitott ajtó, vagy ha úgy tetszik egy útlevél az életre.
Több nagy exegéta szerint erre a kísértésre válaszolná Jézus: Most az én szívem nyugtalan és mit mondjak? (12,27)
De nyugtalan szíve megnyugszik és máris azt mondja, amit mondania kell. Döntését és Jeruzsálemben maradását kétszeresen is megokolja.
1./ Ha a búzaszem a földbe nem esik és el nem hal, csak egymaga marad; de ha elhal, sok gyümölcsöt terem. És ezt magára érti. Ahogy a búzaszemnek, annak a drága kis lisztcsomónak a földbe, férgek társaságába kell hullania, hogy azután ott életre keljen és később kalászba szökkenve, megsokszorozza önmagát — ugyanennek kell megtörténnie Jézus életében is.
2./ S most már személyesítve folytatja: Aki szereti (fileo) a maga életét (pszühéjét), elveszíti azt, és aki gyűlöli (leküzdeni értelemben) a maga életét ezen a világon, örök életre őrzi meg azt. Ez pedig a kell, vagy egy csúnya szóval a muszáj. Senkinek sem kell így élni, de lehet. Ahogy egy nagy igehirdető mondotta egyszer, akit figyelmeztettek, hogy egészsége kockáztatásával vállalt újabb szolgálatokat: inkább égjek el, mintsem megrozsdásodjak.
3./ Jézus mindkét tanítását meg is cselekszi, mert nála mindig egybeesik a tanítás és a tett. És ezt kéri tanítványaitól, követőitől is. Ha valaki nekem szolgál, engem kövessen és ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is, és ha valaki nekem szolgál, megbecsüli őt az Atya.
III.
S ha magunkra értelmezzük mindazt, amit eddig mondott a mai Ige, meg kell állapítanunk: az első virágvasárnap óta kétféle keresztény van.
1./ A virágos napokon lelkendezve hozsannázók és kifelé tartók. Akiknek Jézus magasabb rendű eszköz, hogy kifelé segítse őket a bajukból, a problémák szövevényéből. Ám a maga módján tüstént töviskoszorút fon a tegnapi pálmalevélből, ha várakozásában csalódik.
2./ És olyan keresztény, aki tudja a nagy titkot, a müsztériont: A valóban kifelé vezető utak előbb befelé vezetnek.
Előbb el kell tudnunk fogadni létünket, életünket, a próbákat, világunkat és szenvedéseinket is, hogy azokat előbb életünkbe beépítsük, majd lényünk mélyén a Lélek által átalakítsuk szolgálatokká, embertársaink javára és a világért is. Aki kifelé menekül az élet nehézségei elől, az az életből menekül ki. Könnyen úgy járhatnak, mint azok a tapasztalatlan fiatal bányászok, akikről egyszer újságjaink írtak. Öten voltak egy bányász brigádban a tárna mélyének egy szakaszán. Három tapasztalt öreg és két fiatal. Egyszer csak sajátos remegés vibrált végig a tárnán. A támasztófák közül hullani kezdett a törmelék. A kijárat felől enyhe morajlás hallatszott. A dermedten figyelők közül egy felkiáltott: omlás! A két fiatal rohanni kezdet a kijárat felé. A három öreg, miután hiába kiáltozta vissza a fiatalokat, a tárna mélye felé futott, be a hegy gyomrába egy megerősített mellékaknába. Kiderült később: kisebb omlás volt csupán. A két fiatal aláfutott és ott lelte halálát. A három befelé menekülő öreget 48 óra múlva kiásták. — Legtöbbször így történik ez az élet más területein is.
A császár cirkusza elől, Rómából kifelé tartó Péter a legenda szerint Jézussal találkozik. Jézus Krisztustól akkor azt kérdezi a kifelé tartó és menekülő halászmester: Quo vadis, Domine? Hová mész, Uram? — Helyetted, Róma felé. Krisztus nem kifelé, hanem befelé halad az útján, egészen a keresztjéig, amelyen meghal. Ezért élt közöttünk. Él és éltet ma is.
Merjük egyszer felvetni magunk felé a kérdést: Hová tartunk? Kifelé vagy befelé? Jézus követéséből kifelé vagy Jézus követésébe befelé? A Bibliából kifelé vagy a Bibliába befelé? A közösségből kifelé vagy a közösségbe befelé? Az agapéból kifelé vagy befelé? Házasságunkból kifelé vagy befelé? Az életből kifelé a halál felé tántorodván, vagy a nagy életbe befelé, Jézus felé közeledve? És sorolhatnám. Röviden: Kifelé vagy befelé tart az életünk? Így is mondhatnánk, zsugorodik‑e vagy növekedik? Sekélyesedik‑e vagy mélyül?
S ezt bárki lemérheti azon, hogy van‑e szeretet-szolgálata Jézus felé, aki ezt tüstént az emberek számára utalja át. De hiszen pontosan ezt is kéri tőlünk: Ha valaki nekem szolgál (diakoné!), engem kövessen és ahol én vagyok ott lesz az én szolgám is. És ha valaki nekem szolgál, megbecsüli őt az Atya (12,16). Ide azonban befelé vezet az út. Az egyetlen, mely végül is kivezet a kis életből a nagy életbe.”

(Keken András: Segítség):
„1949. február 27.
ÖTVENED VASÁRNAP
Néhány görög is volt azok között, akik felmentek az ünnepre, hogy imádják az Istent. Ezek odamentek Fülöphöz, aki a galileai Bétsaidából való volt, és ezzel a kéréssel fordultak hozzá: ‘Uram, Jézust szeretnénk látni.’ Fülöp elment, és szólt Andrásnak, András és Fülöp elment, és szólt Jézusnak. Jézus így válaszolt nekik: ‘Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Emberfia. Bizony, bizony, mondom néktek: ha a búzaszem nem esik a földbe, és nem hal meg, egymaga marad; de ha meghal, sokszoros termést hoz. Aki szereti az életét, elveszíti; aki pedig gyűlöli az életét e világon, örök életre őrzi meg azt. Ha valaki nekem szolgál, engem kövessen; és ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is; és ha valaki nekem szolgál, azt megbecsüli az Atya. Most megrendült az én lelkem. Kérjem azt: Atyám, ments meg ettől az órától engem? De hiszen éppen ezért az óráért jöttem! Atyám, dicsőítsd meg a te nevedet!’ Erre hang hallatszott az égből: ‘Már megdicsőítettem, és ismét megdicsőítem.’ A sokaság pedig, amely ott állt, és hallotta, azt mondta, hogy mennydörgés volt; mások azonban így szóltak: ‘Angyal beszélt vele.’ Jézus megszólalt: ‘Nem énértem hallatszott ez a hang, hanem tiértetek. Most megy végbe az ítélet e világ felett, most vettetik ki e világ fejedelme. Én pedig, ha felemeltetem a földről, magamhoz vonzok mindeneket.’ Ezt azért mondta, hogy jelezze, milyen halállal fog meghalni.
Jn 12, 20 33
A KERESZT KRISZTUSA
Keresztyén gyülekezet, testvéreim a Jézus Krisztusban! Néhány görög, azaz olyan hellén, aki áttért Izráel vallására, felment a jeruzsálemi ünnepekre, hogy imádkozzék. Szívükben azzal a vággyal mentek, hogy látni szeretnék Jézust. És hogyha most, testvéreim, mi odacsatlakozunk e mellé a néhány görög mellé, és a szívünkben ugyanolyan őszinte a vágy, mint az ő szívükben volt, akkor az Úr Jézus Krisztus ebben a beszédben, amelyet elmondott nekik, és amelyet hallott ez a mai gyülekezet, nekünk is bemutatkozik. Nem úgy mutatkozik be, mint bölcs próféta, aki mennyei igazságokat tanít. Nem is úgy mutatkozik be, mint hatalmas úr, aki egyetlen szavával le tudja csendesíteni a háborgó tengert. Ebben a beszédben, böjt küszöbén, az Úr Jézus Krisztus úgy mutatkozik be, mint Megváltó. Odaállítja a görögök elé, és odaállítja ez elé a gyülekezet elé az ő földi működésének szent középpontját: a golgotai keresztet.
Bemutatja az Úr elsősorban is a golgotai keresztnek az elkerülhetetlenségét. Hogy a kereszt elkerülhetetlen, azt magának az Úrnak sem volt könnyű belátnia és hirdetnie. Amikor arra gondolt, hogy gyalázni fogják őt, aki mindenkit csak áldott, amikor arra gondolt, hogy verni fogják őt, aki mindenkivel csak jót cselekedett, amikor arra gondolt, hogy általszegezik kezét, amely csak simogatni tudott, és amikor arra gondolt, hogy a legkínosabb halállal, a kereszthalállal kell kimúlnia, akkor még az Úrban is háborgott a lélek, leroskadt, és így imádkozott: Atyám, múljék el tőlem ez az óra. De mégis csendesen és engedelmesen meghajtja a fejét az Atya akarata előtt, és azt hirdeti: eljön az óra, amikor neki el kell vesztenie az életét. Eljön az óra, amikor neki a gabonaszemhez hasonlóan el kell vettetnie a hideg és sáros barázdába; eljön az óra, amikor neki a Golgota hegyén keresztre feszítve kell felemeltetnie. Én nem tudom testvéreim hogy ezek a görögök, mikor látták a kereszt elkerülhetetlenségét, és amikor hallották a halálra szánt Messiásnak ezt a tanítását, mit gondolhattak szívükben. Talán volt közöttük heves természetű, akiben háborgott a lélek, és azt mondotta, hogy milyen szörnyű igazságtalanság ez. Talán volt közöttük olyan, akinek érzékeny volt a szíve, és elszomorodott, és sírdogálni kezdett, azt mondván: rettenetes tragédia. Lehetett közöttük értelmesnek és bölcsnek látszó ember, aki talán olyan tervet forgatott a lelkében, hogy a Messiás meneküljön el innen, jöjjön velük Görögországba, ott nem éri utol a farizeusok és főpapok haragja. Nem tudom, testvéreim, hogy ezek a hellének a kereszt láttára mit gondolhattak magukban, de azt tudom, hogy e templomban lévő keresztyén gyülekezet minden tagjának mit kell gondolnia. Tudom, hogy minden Krisztus nevére megkeresztelt léleknek bűnbánattal kell kiáltania: Olyan nagy az én bűnöm, hogy az én bűnömért ennek a szentnek, Jézus Krisztusnak meg kellett halnia.
Testvérem, nézz csak a szívedbe! Ne gondold azt, hogy a te bűneid jelentéktelen bűnök, ne gondold, hogy a te szíved kertjében csak kicsiny gazok és gyomok vannak, amelyeket te magad is ki tudsz gyomlálni. Az Úr Jézus is ránéz a szívedre, de ő többet lát, mint te. Látja azt, hogy a te szíved és mindnyájunknak szíve tele van gyommal, ez a szív nyomorult, bűnös emberi szív, és ő tudja, hogy nem lehet mást tenni ezért a szívért, a te szívedért, neki meg kell halnia. Az Úr rád néz, és mivel ismeri a szívedet és életedet, azt mondja, eljött az óra, a kereszt elkerülhetetlen. Nézz a keresztre, azon a kereszten kínlódik az Isten Báránya, a te bűneidért kínlódik rajta.
De megmutatja az Úr a kereszt elkerülhetetlensége mellett a kereszt hasznát is. Azt mondja: Ha én felemeltetem a földről, akkor mindeneket magamhoz vonzok. Majd így szól: Ha a földbe vetett gabonamag elhal, akkor sok gyümölcsöt terem. Ebben a két nagyon egyszerű hasonlatban benne van a megváltás valósága. Látnod kell, testvérem, hogy Istennek a golgotai keresztben megnyilvánult szeretete mint valami lelki mágus magához vonzza az emberek millióit. Az elhívott szenteknek és a Krisztusban igazán hívőknek közössége ott térdel a kereszt tövében, és sír, siratja a maga bűneit, de azután felemeli a fejét, a keresztre néz, és a szíve megtelik bizonyossággal, a bűnbocsánatnak és üdvösségnek a bizonyosságával, és azután imádkozik a Luther imádságával: Én Istenem, tudom, hogy te mindenható vagy, de valamit mégsem tudsz megtenni; nem tudod megtenni azt, hogy engem megbüntess; azért nem tudod ezt megtenni, mert az én bűneimet Jézus magára vette, az én bűnömért Jézusom már meghalt, és egy bűnt nem büntethetsz kétszer. Ezt látod, testvérem, de azt kérdem tőled, vajon a te szíved megérezte‑e a szeretetnek ezt a vonzását, vajon te ott térdelsz‑e a kereszt tövében nagy bűnbánattal és még nagyobb bizonyossággal, a te megváltásod bizonyosságával? De hadd mondja el a másik hasonlat is a maga üzenetét. A földbe vetett gabonamag gyümölcsöt terem. Látnod kell a nagypénteki magvetés eredményét: az anyaszentegyház kalásztengerét, mely csodálatosan susogni kezd, amikor ráfúj a szél, a Szentlélek szele, és ez a susogás a megváltottak hálaéneke. Ha pedig kezedbe veszed és szétmorzsolod a kalászt, akkor ott marad a tenyeredben a drága gyümölcs, és láthatod a Krisztus megváltottainak szívében a szeretetnek, a békességnek, a béketűrésnek, a szelídségnek, a jóságnak, az áldozatkészségnek drága gyümölcseit.
Látnod kell ezt, testvérem, mert a megváltás gyümölcstermése valóság ezen a világon, csak azt kérdem tőled, hogy te már megnyitottad‑e szívedet a nagypénteki magvetés előtt? Te már engedted‑e, hogy az Isten elvetett igéje a te szívedben is megteremje ezeket a jó gyümölcsöket? Ó, ha eddig nem tetted volna, akkor nyisd meg végre szívedet, hogy Krisztus onnan felülről, a keresztről belehullassa az ő szent és áldott életének drága magvát.
Megmutatja azután nekünk az Úr, testvéreim, a golgotai kereszthalál dicsőségét is. Azt mondja a görögöknek: Íme, eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Embernek Fia. És az Úrnak ezt a vallomását a kereszt dicsőségéről mennyei hang is megerősíti, amikor Isten megszólal, és azt mondja: Megdicsőítettem, és újból megdicsőítem. Felvetődik a kérdés: Miért dicsőség a golgotai kereszt? Azért dicsőség, mert győzelem. Győzelem a világ fejedelme, a Sátán felett. Amikor megszólalt ez a mennyei szó, azok, akik hallották, először a természet szavának vélték, és azt mondották: mennydörgés. De nem, ez nem a természet szava. A természet szava, a természetes ész szava soha meg nem győzhet bennünket afelől, hogy a keresztnek van dicsősége, soha meg nem győzhet afelől, hogy ennek a világnak a fejedelme már legyőzetett és megítéltetett. A természet csak azt tudja bemutatni a keresztről, hogy az gyalázat, és hogy a dicsőség e világ fejedelméé. A természetes ember a maga szemével csak azt látja, hogy ezen a világon uralkodik a bűn, a halál és a kárhozat, és mindenek felett ott trónol e világ fejedelme, a Sátán.
Mások nem a természet szavának, hanem mennyei szózatnak vélték e hangot, és azt mondották: angyal szólalt meg. Nem, testvéreim, ez nem angyal hangja volt. Semmiféle angyal vagy szellem nekünk meg nem mondhatja azt, hogy a kereszt által legyőzetett a világ fejedelme. Azt nem tudhatjuk máshonnan, csak egyedül az Isten szavából, csak egyedül Isten igéjéből. Ez az ige minden látszat ellenére azt mondja minekünk, hogy a kereszt dicsőség, és legyőzetett már a világ fejedelme. Minden kételkedés nélkül hinnünk kell az igében, és az anyaszentegyház egymás után hívő nemzedékeivel együtt kell énekelnünk:
E világ ura gyúljon bosszúra,
Nincs ereje már,
Reá ítélet vár,
Az ige porba dönti.
Testvérem, vajon látod‑e a golgotai kereszt dicsőségét, vajon tudod‑e énekelni, amikor érzed magadon a Sátán csapásait: Nincs ereje már, reá ítélet vár?!
Végül megmutatja az Úr Jézus Krisztus ebben a tanításban a kereszt kötelezését is. Azt mondja: Aki nekem szolgám, az engem kövessen, s az én szolgám, aki engem követ, ott lesz, ahol én vagyok. Az Úr Jézus sokféle utat végigjárt. Végigjárta a szegénység útját is, neki nem volt fejét hova lehajtania. Erről az útról visszatekint rád, és figyel téged, vajon te követed‑e őt, vagy pedig ennek az útnak a kezdetén visszafordulsz, és azt mondod: Nem, Uram, én erre már nem követlek téged, mert én nem tudom vállalni veled a szegénység keresztjét. Az Úr Jézus végigjárta a gyalázat útját is, s erről is visszatekint, követed‑e, vagy pedig megállsz az út kezdetén, és azt mondod: Uram, én ezen az úton nem bírlak követni, én nem bírom elviselni a gyalázat arculcsapásait. Az Úr végigjárta a golgotai kereszt útját, és erről is rád néz, testvérem, és keresi, ott vagy‑e vele a kereszten, tudsz‑e együtt szenvedni vele a golgotai kereszten, vagy pedig megállasz az út elején, és azt mondod: Én nem tudlak, Uram, erre követni, mert én nem bírom elvállalni a keresztet. Testvérem, akik Jézus igazi követői voltak, azoknak nem az volt a problémájuk, hogy Jézussal szenvedjenek‑e, azoknak egészen más volt a kérdésük. Azokat az bántotta, hogy nem tudnak úgy szenvedi vele együtt, ahogyan ő szenvedett. Pál apostol látta azt az űrt, amely elválasztotta az ő sok szenvedését a Krisztus még több szenvedésétől, s amire vágyakozott, hogy úgy szolgálja őt, úgy kövesse őt, hogy ez az űr betöltessék. Azt mondja Jézus: Ahol én vagyok, ott kell lennie az én szolgámnak. Testvérem, én kérdem tőled, vajon te meg tudsz‑e maradni Jézus mellett mindvégig, mindhalálig? Lehet, hogy előtted a szegénység útja, lehet, hogy előtted a gyalázat útja, lehet, hogy a golgotai kereszt útjára kell lépned, de ne ijedj meg, kövesd végig ezen az úton, mert ennek az útnak vége a dicsőség. Amikor eljön a Krisztus, akkor minden követője, aki hű maradt hozzá, aki nem hagyta el, vele együtt részesül a dicsőségben. Aki elveszítette az ő életét itt e világon, az megnyeri Jézus Krisztussal együtt az örök életet. Testvéreim, ez a kereszt kötelezése, és ezt a kötelezést tinektek, megváltottak seregének látnotok kell, és vállalnotok kell.
A Krisztus utáni ezredik esztendő útján nagy nyomorúság volt Európában. Háború, dögvész, szárazság az utolsó falat kenyeret is kiütötte az emberek kezéből. A gazdagok is olyan soványak voltak, mint a fűszálak, a szegények pedig kikaparták még a gyökeret is a földből, sőt, szörnyűség, a régi krónikák leírják, hogy még emberhúst is árultak. És ebben a szörnyű nyomorúságban, ebben a rettenetes kétségbeesésben Isten hívő népének szívében megszületett az ének, és zengett szerte Európában, minden hívő közösség ajkáról. Ez az ének: ‘Ave, crux, spes unica…’ — Üdvöz légy, kereszt, egyetlenegy reménységünk. Testvérem, hol vagy? Szegénységben vagy nyomorúságban vagy bűnben vagy halálban? Akárhol vagy, zengő énekkel vagy csendes suttogással énekeld az Isten népével együtt ezt az éneket: Üdvöz légy, Krisztus keresztje, egyetlenegy reménységünk! Ámen.”

(Ordass Lajos: Jó hír a szenvedőknek):
„JÉZUS!
Az Evangélikus Világszövetség III. világgyűlését megnyitó igehirdetés
Magyar fordítás a szerzőtől
Néhány görög is volt azok között, akik felmentek az ünnepre, hogy imádják az Istent. Ezek odamentek Fülöphöz, aki a galileai Bétsaidából való volt, és ezzel a kéréssel fordultak hozzá: ‘Uram, Jézust szeretnénk látni’. Fülöp elment, és szólt Andrásnak. András és Fülöp elment, és szólt Jézusnak. Jézus így válaszolt nekik: ‘Eljött az óra, amikor megdicsőül az Emberfia. Bizony, bizony, mondom nektek: ha a búzaszem nem esik a földbe, és nem hal meg, egymaga marad; de ha meghal, sokszoros termést hoz. Aki szereti az életét, elveszti; aki pedig gyűlöli az életét e világon, örök életre őrzi meg azt. Ha valaki nekem szolgál, engem kövessen; és ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is; és ha valaki nekem szolgál, azt megbecsüli az Atya.
János 12:20-26.
JÉZUS KRISZTUS HALÁLÁNAK GYÜMÖLCSÉI
Jézus Krisztus Urunk köré gyülekeztünk. Világgyűlésekre különböző okoktól indíttatva mehetnek el az emberek. A legváltozatosabb célok érdekében bőségesen rendeznek is az utóbbi években világgyűléseket. A mi találkozásunk egyetlen értelme az, hogy Jézus Krisztussal együtt legyünk.
Olyanok vagyunk ma, mint bibliai jelenetünkben a tanítványok voltak. Szívüket elöntötte az öröm, hogy Urukkal együtt lehettek. De ezen túl a tanítványoknak volt még egy örömük. Tudomásul vehették, hogy rajtuk kívül vannak ott emberek, akik Jézust nem ismerték, de akiknek a szíve tele volt ezzel a vággyal: ‘Látni akarjuk Jézust!’
Ennél a bibliai ténymegállapításnál szeretnék egy pillanatra megállni. Azzal a kérdéssel fordulok minden itt lévő testvéremhez: világosan tudatában vagyunk‑e annak, hogy nemcsak egykor — ezek a görögök — hordták magukban a vágyat, hogy Isten Fiát: Jézus Krisztust megláthassák, hanem, hogy Bibliánknak ez a vonása mai világunkra, megszámlálhatatlan embertársunkra is érvényes? Lehet, hogy nem mindig mondják ki ezt ilyen világos szóval. De ha nemcsak az emberek szavára figyelünk, hanem ha meg tudjuk érteni azt a csöndes, titkos sóhajtást is, amely szívükből fölszakad, akkor ébredünk annak tudatára, milyen sok ember szeretné látni Jézust.
Sőt! Egy lépéssel tovább megyek.
Jézus igénkben a haláláról beszél. Ez a szava ráirányítja figyelmünket azokra az emberekre, akik szemben álltak vele és halálra hajszolták Őt. Jézus még az ő érdeklődési körükbe is behatol. Ő az ellenség számára sem marad közömbös. Nem Heródes volt az egyetlen, akiről azt olvassuk, hogy látni akarta Jézust. És nem a tarzusi Saulus volt az egyetlen, akit Jézus — ellenséges magatartása idején — addig vonzott, amíg nem tudott neki többé ellenállni, hanem csöndes odaadással hívei közé szegődött.
Az eddigieket azért mondottam el, mert bizonnyal mindannyiunk számára van abban valami biztató, fölemelő erő, ha meggondoljuk, hogy a mi imádott Urunknak ilyen hatalmas vonzó ereje van még a látszólag közömbösek, sőt a kifejezetten ellenségesek élete számára, Isten Szentlelke támasztja föl most bennünk azt a kérdést: Mi az Jézus Krisztusban, ami minket szeretetre ébreszt, ami az elhatározatlanokban vágyat támaszt és ami még az ellenfelét is le tudja fegyverezni?
A választ erre a kérdésre abban a hasonlatban találom meg, melyben Jézus önmagáról szól és amelyet a magára utaló hasonlatai közül a legmélyebbnek tartok.
A gabonamaggal hasonlítja össze magát.
A búzaszemmel, amelyre mindenkinek szüksége van ahhoz, hogy napi életét fönntartsa. A gabonamaggal, melyről Isten a vízözön után ezt mondta: ‘Amíg a föld lészen… vetés és aratás… meg nem szűnik.’
Ennyire fontos Krisztus ma és örökké.
Megragadó hasonlat! Valószínűleg igen sokan vagyunk itt együtt, akik — cséplés idején — megvizsgálgattuk a búzamag minőségét. Vagy kimorzsoltunk egy búzakalászt és átpergettük a búzaszemeket egyik kezünkből a másikba. Az ember lelkében ilyenkor olyan különös gondolatok szoktak fölébredni a búzaszem sorsáról.
A búzaszem sorsa az lehet, hogy malomkövek között szétzúzódik. Ez az ára annak, hogy tápláló kenyérré váljék.
Vagy várja sorsa másik rendeltetését: a gazda kezébe veszi és reménységgel a föld barázdájába veti. Így a jövő számára termi meg gyümölcsét.
De a gabonaszem sorsa — mindenképpen — a halál. Ezért hasonlította magát Jézus a búzaszemhez. Meghalni jött.
Ha Jézus életét emberi oldalról, emberi szemmel nézzük, akkor azt látjuk, hogy erőszakos halál áldozata lett. Mint a búzaszem a malomkövek között.
Ha Bibliánk tanítása nyomán — gyarló emberi gondolattal ugyan —, Isten oldaláról próbáljuk megnézni Krisztus sorsát, akkor megtudhatjuk, hogy a világ legfőbb gazdája — Isten — halálra vetette el Fiát, Jézus Krisztust, hogy ennek a halálnak az árán sok gyümölcs teremjen az örök életre.
Ezt tudta Jézus.
És ezért önként engedte magát halálra vettetni, hogy halálából sok gyümölcs teremjen.
Ezt érezzük át mi is mindannyiszor, amikor Krisztus szent keresztfája alatt állunk meg. A véres halál helyén. Ott, ahol az ember számára — ideig való és örök élete táplálására — a legdrágább gyümölcsök termettek meg.
Mik Jézus halálának gyümölcsei?
Halehetőségem volna rá, akkor most ennek a nagyon népes gyülekezetnek minden egyes tagjával csöndes magánbeszélgetést kezdenék és ennek során megkérdezném minden itt lévő testvéremtől, hogy miben tapasztalta meg keresztyén élete során Jézus Krisztus halálának gyümölcsét?
Azt hiszem: annyiféle feleletet kapnék kérdésemre, ahány ember itt együtt van. Mindegyik válasz bizonyítéka volna annak, hogy az Isten kezével elhintett gabonamagból —Jézusból — fölbecsülhetetlen sok gyümölcs termett. Világgyűlésünk az elsorolhatatlan sok gyümölcs közül kettőt — két nagyon jelentős gyümölcsöt — ad most a tekintetünk elé. Azt, hogy Jézus Krisztus halálában gyökerezik a mi szabadságunk és a mi egységünk. Minket, akik Isten iránti hálás szívvel gyülekeztünk itt egybe a világ minden tájáról, ezzel rá akar eszméltetni arra, hogy mennyire drága ez a mi szabadságunk és egységünk, melyet Jézus halála nyomán valóban megtalálhatunk már ebben a világban is, teljességében pedig az örökkévalóságban.
Az egyik gyümölcs tehát ez: Megszabadít.
Mitől?
Jézus szavából ma mindenekelőtt azt értem meg, hogy megszabadít saját magamtól. Szűkkeblű önzésemtől.
‘Aki szereti a maga életét — elveszti azt; és aki gyűlöli a maga életét e világon —, örökéletre tartja meg azt.’
És ez áldott szabadság, ha nem kell örökösen emberi önzésünk fogságában élnünk.
Ismerősök azok a mondatok, amelyeket egyházunk áldott emlékű tanítómestere — Luther Márton — mondott: ‘…aki engem, elveszett és elkárhozott embert megváltott minden bűntől, a halál és az ördög hatalmából megszabadított…’ Száraz mondatok ezek?
Csak addig, amíg leckeként tanuljuk. De ha valaki — Krisztus hatalmának segítségével — el tudott szakadni sokszor megsiratott bűnétől, ha valaki nem dermedt meg, amikor meglátta a halált, ha győzelemtudattal tudott szembenézni vele, ha valaki a hit segítségével megérezte szívében azt az erőt, amellyel föl merte mondani az ördögnek a hozzáláncoló viszonyt, akkor ennek az embernek az ajkán Luther e szavai nem száraz, élettelen igék, hanem örömujjongás hangjai.
És mire szabadít meg minket Jézus?
Erre a kérdésre is felel a Megváltó:
‘Aki nékem szolgál, engem kövessen! És ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is. És aki nékem szolgál, megbecsüli azt az Atya.’
És itt is ismerjük Luther válaszát: ‘…hogy teljesen az Övé legyek, az Ő országában Ő alatta éljek, neki szolgáljak…’ Ezt akarja Jézus.
Igen, Testvérem! Hallom ki nem mondott gondolatodat! ‘tehát szolgaságból — szolgaságba!’ ‘Ez hát a keresztyén szabadság?!’
Sok prédikációban hallottátok már a példát arról, hogy a rabszolga-kereskedelem idején a nemeslelkű ember megfizette a rabszolga árát és azután azt mondta a rabszolgának, hogy szabadon útjára mehet. De a fölszabadított rabszolga hálából odaszegődött nemes szabadítójához. Lehet, hogy ez a példa kezdetleges hasonlat. De a keresztyén élet lényegét és igazi boldogságát híven kifejezi. Nincs az életünknek nagyobb boldogsága, mintha bűntől, halálfélelemtől, kárhozat gyötrelmétől megszabadultan, teljes szabadságunk örömében odaszegődhetünk Jézushoz — hogy Őt szolgáljuk.
A másik gyümölcs ez: Egyesít.
Magával egyesít: ‘Aki nékem szolgál, engem kövessen! És ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is’.
Istennel egyesít: ‘Aki nékem szolgál, megbecsüli azt az Atya.’
Szentlelkével pedig föltámadása után szüntelenül hívja, egybegyűjti azokat, akik benne hisznek.
Ezt cselekedte velünk mindannyiunkkal, amikor számunkra drágává tette üdvözítő igéjét, amikor a keresztségben magáévá fogadott és valahányszor egybegyűjt úrvacsorája köré. Ezt cselekszi hitünk szerint most is, amikor erre a nagy testvéri találkozóra egybehívott.
Úgy szeretnétek mindannyiótokat kérni, hogy köszönjük meg Jézusnak az egységnek azt az ajándékát, melyet az evangéliumi hit útján úgy adott meg nekünk, hogy mi — bár talán soha nem láttuk egymást, bár egészen különböző földi feltételek között élünk, mégis — ismerősök vagyunk, testvérek vagyunk, egy testnek, Krisztus anyaszentegyházának tagjai vagyunk. És szeretném, ha ezen a tapasztalaton föllelkesülve és föl is bátorodva, úgy indulnánk el majd együttlétünk után, hogy ezt az egységet mindig hűséggel munkáljuk is.
Hogy valóban mindig ott legyünk, ahol a mi Urunk van. Most még egyszer vissza kell térnem bibliai történetünk elejére.
Azt olvastuk, hogy azok a görögök Fülöphöz és Andráshoz fordultak kérésükkel: ‘Látni akarjuk Jézust!’
Fülöpről és Andrásról el kell mondanunk, hogy teljesítették ezt a kívánságot. Azok a görögök megláthatták Jézust.
A ma Fülöpjei és Andrásai mi vagyunk. Örüljünk egész szívvel tanítványvoltunknak. Örüljünk Krisztus-közelségünknek! De vágyakozó embereknek és ellenséges indulatú embereknek is mutassuk meg Jézust! Az életünk bizonyságtételével mutassuk meg a bűn rabságában élő világnak Krisztust, aki meg tud szabadítani. És mutassuk meg sok széthullás jelét viselő világunknak Krisztust, aki valóban egyesíthet.
Égy öregedő Krisztus-tanítvány mondotta el — íme — ezeket a mondatokat. Ez a tanítvány most — tárgyilagosan tartott igehirdetésének a végén — szeretne személyesen bizonyságot tenni Megváltó Uráról. El szeretné mondani, hogy életében mennyi bűnbocsátó irgalmat gyakorolt Jézus Krisztus. És el szeretné azt is mondani, hogy Krisztus a szó legszorosabb értelmében vett rabsága idején, milyen királyi szabadságot tudott adni neki, és hogy milyen boldogság volt ezt a szabadságot megtapasztalni.
El szeretné mondani, hogy milyen édesek voltak életében a keresztyén testvéri egységnek a gyümölcsei abban az időben, amikor a világ keze csak keserűt nyújtott neki.
Most végigvonultatom tekintetemet ezen a hatalmas gyülekezeten. Azokon is, akik az anyaszentegyházban már sok jó és hű szolgálatot végeztek. Mellettük örömmel látom evangélikus világegyházunk igen sok fiatal képviselőjét: a holnap hordozóit.
Mindannyiótokhoz szólok. Világgyűlésünk most arra a Krisztusra tekint föl, akinek hatalma van arra, hogy szabadokká tegyen és egyesítsen minket. Együttlétünknek ezt a központi témáját csak aláhúzni akarom, amikor élettapasztalat alapján a témát így hangsúlyozom:
Csak Krisztus ‘szabadíthat meg. Csak Krisztus egyesíthet.
Ő mondotta: ‘eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Embernek Fia’.
Testvéreim!
Ez a világgyűlés szolgálja az Ember Fiának — Jézus Krisztusnak — a dicsőségét! Ámen.
Minneapolis, 1957. augusztus 15.”

(Joó Sándor: Halálból életbe):
„‘LÁTNI AKARJUK A JÉZUST!
Lekció: János 12,20-26
Alapige:
‘Uram, látni akarjuk a Jézust.’ János 12,21b
Talán szokatlan, hogy virágvasárnapján nem a szokásos virágvasárnapi történetet olvastam föl a Bibliából. Nem azt a részt, amelyben a Jeruzsálemi bevonulásról és a templom megtisztításáról van szó, hanem látszólag egy egészen idegen eseményt, ami soron következett a János evangéliumából. Pedig nem így van! Mert az a jelenet is, amit itt most folytatólagosan a János evangéliumából felolvastam, ugyanazon a napon történt, mint a templom megtisztítása, tehát még ez is a virágvasárnap eseményei közé tartozik. A páska ünnepre Jeruzsálembe gyülekező sokaság között voltak görögök is, meg a zsidó egy-istenimádással rokonszenvező pogányok is, akik éppen azért, mert tele van a város Jézus neve emlegetésével, és mindenütt csak Jézusról beszélnek az emberek, s a nap eseményeit tárgyalják ellenségek és barátok egyaránt: elkezdenek maguk is kutatni Jézus után. Valaki talán az egyik tanítványhoz utasítja a kérdezősködő görögöket, így jutnak oda Filephez és kérik át, mondván: ‘Uram, látni akarjuk a Jézust!’
Persze nem azt jelenti a görögöknek ez a kérése, hogy messziről akarják látni Jézust, hiszen lehet, hogy így már látták is Őt a délelőtti tolongásban, — hanem mivel már olyan sokat hallottak Róla, most szeretnék Őt látni. Vagyis: szeretnének Vele megismerkedni, személyesen is találkozni! — Óh, de nagy öröm az, amikor egy lélek már eljut idáig! Amikor már nem elég neki az, hogy hallott Jézusról, hanem most már szeretné Őt látni, szeretne Vele személyesen is megismerkedni! Ismerek olyan lelkeket, akik azt mondják: Hagyjatok már békét végre, az ember örökösen csak azt hallja, hogy Jézus így, Jézus úgy, itt volt egy egész hét, szakadatlanul mindig mindenki Jézusról beszélt, — hát nem volt még elég, hát nem unjátok még? És vannak lelkek, akik mennél többet hallanak Jézusról, annál égetőbbé válik szívükben a vágy, hogy most már ‘látni’ is akarják Őt!
Te hogy vagy ezzel a kérdéssel? Unod, hogy már megint Jézus neve hangzik itt? Így gondolkodol magadban: Tudok én már mindent Jézusról, mi újat mondhatnának még róla nekem? — Nos: ez igaz lehet, de nem érezted‑e, hogy nem elég Őróla mindent tudni, nem elég az Ő tetteit és tanításait ismerni, hanem éppen azért, mert ismered már hallomásból, szeretnél Vele most már személyesen is megismerkedni! Így van!? — Értjük tehát, miről van szó? — Egy jó héttel ezelőtt az egyik konferencián beszélgettem egy asszonnyal, gyötrődött rettenetesen. Mégpedig azért, mert annak dacára, hogy minden szükséges ismerete megvolt Krisztusról, mégsem volt Krisztusa, Megváltója. Pontosan, precízen meg tudott felelni minden kérdésre, mint például: miért kellett a Krisztusnak a keresztfán meghalnia? Ő tudja, — mondta, hogy az ő bűneiért is. Ő tudja, hogy a Krisztus haláláért van a bűnbocsánat, de azt is tudja, hogy néki nem bocsáttattak még meg a bűnei. — Ő tudja, hogy aki hisz a Krisztusban, örökélete van, de azt is tudja, hogy neki nincsen örökélete. — Ő elismeri, hogy mindaz, amit Isten a Krisztusban adott: szép, igaz és jó, csak éppen nem az övé!
Nagyon nyomorult lelki állapot ez, mert egy rettenetes elégtelenségnek az érzése ez! Amikor az ember úgy érzi, hogy nem bírja tovább ezt a bizonytalanságot, neki bizonyosság kell, neki világosság kell! Ő most már látni akar tisztán és határozottan mindent! Ő most már meg akar győződni a valóságról, — látni akarja Jézust!
Lehet, hogy nyomorult lelki állapot ez, de az még ennél is sokkal nyomorultabb, ha valakinek elég az, amit hallott, amit tud, amit ismer Jézusról, és nem akarja Őt látni is! Semmi hasznod nincs abból, ha más ember szemével látod Jézust! Úgy, ahogy mások elmondják, leírják. Hiába ecsetelik az Ő szépségét akármilyen élénk színekkel előtted, ez nem az a látás, ami bizonyosságot támasztana, ami áldást jelentene, ami az Ő arcának a szívedbe való bevésődését eredményezhetné! Neked magadnak kell Őt szemtől-szembe látnod! Amikor tüzes kígyók lepték meg a vándorló népet és Mózes az Úr rendeletére csinált egy érckígyót, azt fölemelte magasra egy rúdon a tábor közepén, hogy aki reá tekint, megmeneküljön a kígyó halálos marásától, — akkor is mindenkinek magának kellett fölnéznie az érckígyóra. Nem nézhetett föl az édesanya a gyermeke helyett, sem a legjobb barát a barátja helyett. Így nem segít rajtad, ha a hitvestársad vagy a gyermeked már Krisztusé, neked magadnak kell akarni látni Krisztust! Nem akarok én itt szépen beszélni Jézusról, mert a sok és szép beszéd inkább eltakarja Azt, Akire föl akarom hívni a figyelmedet. Az Úr figyelmeztetését szeretném csak továbbadni: akarjad látni az Urat, akarj Vele személyesen, közvetlenül is megismerkedni, mert nem segít rajtad, ha csak tőlem vagy bárki mástól ismered Őt és nem személyes találkozás alapján!
Ezek a görögök Jézusnak egy tanítványához fordultak és őt kérték: mutassa be őket Jézusnak. Drága feladat Jézus tanítványai számára, megfogni valakinek a kezét, elvezetni az Úrhoz és bemutatni Neki. De senki ne gondolja azt, hogy szüksége van valakire, aki őt bemutassa az Úrnak! Nem kell ahhoz ilyen parádé! Nem földi nagyság a mi Urunk, hogy mások ajánlása kellene az elébe való járuláshoz. Szabad az út mindenki számára közvetlenül is! — Olvastam valahol, hogy egy kisgyermek haldoklott és azt mondta: ő nem fél a haláltól, csak azt szeretné, ha édesanyja is mehetne vele, hogy bemutassa Jézusnak! Mert te már ismered őt, édesanyám, — mondta a kisleányka, én pedig mindig féltem az idegenektől!
De Jézust senki sem fogja idegennek találni! Ő senkinek sem idegen, aki Őt igazán látni szeretné, aki Vele igazán meg akar ismerkedni, Ó mindig örül, amikor egy Őt kereső előtt leleplezheti önmagát. Hidd el, hogy nincs messze tőled sem, könnyen megtalálod, nincs szükséged senkire, hogy bemutasson Neki! Mutatkozz be Neki magad, s légy négyszemközt Vele! Olyan sokat hallottál Róla a múlthéten is. Egész héten annyi szeretettel hívott, bizonyosan hallottad az üzenetét. Nos, ha nem akarod, hogy megint csak ennyiben maradjon az egész, ha találkozni akarsz Vele, akkor otthon, csendben, egyedül térdelj le a láthatatlanul jelenlévő Krisztus előtt, és a szó szoros értelmében mutatkozzál be Neki! Mondd el, ki vagy! Mindent mondjál el, ami benned van! Minden titkot, minden csúnyát, minden bűnt, — leplezd le magad előtte! Így fogod Őt meglátni! Én is így ismerkedtem meg vele 18 esztendővel ezelőtt, térden állva, amikor életemben először mertem őszintén bemutatkozni Neki! Eredj hát bátran, ezt sem teheti meg más helyetted!
Amikor Jézus megtudja tanítványaitól, hogy görögök akarják Őt látni, olyan dolgokat mond, amelyek látszólag nem a tárgyhoz tartoznak: ‘Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az embernek Fia. Bizony, bizony mondom néktek: Ha a földbe esett gabonamag el nem hal, csak egymaga marad; ha pedig elhal, sok gyümölcsöt terem.’ (23-24. vers) Azért mondja ezt Jézus, hogy az Őt látni akaró görögöknek nehogy helytelen fogalmaik ne legyenek a Messiásról. Pláne a virágvasárnapi királyi bevonulás láttán könnyen az a téves kép alakulhatott ki a képzeletükben, hogy Jézus valami hadvezérszerű hős.
Tévedés ne essék, — mondja Jézus. Aki Őt látni akarja, akkor látja igazán, ha olyannak látja, mint a földbe esett gabonamag. Mit jelent ez a kép a földbe esett gabonamagról? Képzeljünk el egy búzaszemet! Abban a búzaszemben élet van! Csodálatos, gazdag élet van benne összeszorítva, elraktározva apró csöpp helyre. De ahhoz, hogy ez az élet a maga teljes gazdagságában és pompájában kibontakozzék, annak a búzaszemnek bele kell vettetnie a földbe, ott elrothad, ‘elhal’, és a búzaszemnek ebből a ‘halálából’ lesz a termés. Ha nem hal el, csak egymaga marad, — ha pedig elhal, megsokszorozódik. Éppen az által diadalmaskodik, azáltal győz, hogy hajlandó meghalni! – Mindez csak kép, ami azonban másként kifejezhetetlen igazságot fejez ki. Világos, hogy Krisztus az a búzaszem, az örökéletnek az a magja, Akit Isten a földbe vetett el. Először levetette Őt, az Ő isteni életének egy darabját a mennyből a földre, majd itt a földön egészen bele a földbe, a sírba vetette el ezt a magot. Ott feküdt a földben, a sírban, mint a búzaszem a barázdában, a rögök alatt. És ha a búzaszem elhalásából új élet fakad, mennyivel gazdagabb, teljesebb, dicsőségesebb élet támad az örök élet magjának az elhalásából? Ahogy a búzaszem élete az elhalás által 30, 60, vagy 100 búzaszemben sokasodhat meg, úgy az egy Jézus Krisztus élete éppen az elhalás, a kereszten való halál által millió és millió ember életében sokasodhat meg. Így ültette át Isten az örök életet a földre Krisztusban, Krisztus által.
Tudod, mikor látod meg igazán Krisztust? Akkor, ha annak a nagypénteki magvetésnek a gyümölcsei benned is érni kezdenek, s megteremnek! Annak a szent magvetésnek a legelső gyümölcse a bűnbocsánat. Amikor valaki térden állva bemutatkozik az Úrnak, a bűnbocsánat fölszabadító erejében válik először valósággá, realitássá számára az élő Jézus Krisztus! Itt kezdődik a Jézussal való személyes megismerkedés, amikor azt mondja az előtte térdeplő embernek: ‘Megbocsáttattak néked a te bűneid!’
A nagypénteki magvetésnek a gyümölcse minden keresztyén élet. ‘A ki nékem szolgál, engem kövessen’ (26a) — mondja Jézus. Azért halt meg a kereszten, hogy a bűnbocsánat által fölszabadulj arra, hogy most már Őt követve szolgálj Néki. Keresztyénnek lenni annyi, mint Jézust követve szolgálni Néki! Nagyon általánosan hangzik? Nos, hadd fejezzem ki más szóval ugyanezt. A görögök, a pogányok, a kívül valók azt kérték Fileptől: ‘Látni akarjuk a Jézust!’ A pogányoknak, a kívül valóknak, a világnak ez a bevallott vagy be nem vallott igénye Krisztus tanítványaival szemben: ‘Látni akarjuk a Jézust!’- Égy hívő asszony kérdezte tőlem a minap: mit tanácsolok, hogyan adhatná hitetlen férje kezébe a Bibliát, mert ő úgy szeretné, ha a férje is részesülhetne a Szent Írás kincseiben! Azt válaszoltam neki: ne adja a kezébe egyáltalán, hanem élje oda elébe a Bibliát. Ne a Bibliából olvassa egyelőre a férje, hanem a felesége életéből lássa, mi a krisztusi szeretet, megbocsátás, türelem, szelídség. Így jobban meg fogja érteni, mintha olvasná. — Hívő ember, érezd mindig a világnak ezt az igényét magaddal szemben: ‘Látni akarjuk a Jézust!’ Tehát: nem hallani, — hanem látni! Úgy, ahogyan benned kiábrázolódik! Mindazok, akik körülötted nem járnak még hitben: ‘látni akarják a Jézust!’ Benned, a tetteidben. A magatartásodban! — Tudod már, mit jelent Jézust követve szolgálni Néki? Ezt: minden igyekezettel megfelelni annak az igénynek, hogy a világ látni akarja Jézust!
De ez is a golgotai magvetésnek az eredménye. Az, hogy kiábrázolódjék bennem a Krisztus, nem az én erőfeszítésem eredménye, hanem mindenestől fogva Krisztus halálának és feltámadásának a gyümölcse. A megfeszített és feltámadott Krisztust szemlélve termelődik ki bennem a keresztyén élet! Nem úgy van az, hogy elhatározom magam és összeszedem minden erőmet, — mint ahogyan nem úgy barnul le valaki, hogy fogadalmat tesz rá, hanem úgy, hogy kiteszi az arcát a napnak, megfürdik a sugarakban. Úgy ahogyan Pál írta: ‘Mi pedig az Úrnak dicsőségét mindnyájan fedetlen arczczal szemlélvén, ugyanazon ábrázatra elváltozunk, dicsőségről dicsőségre, úgy mint az Úrnak Lelkétől.’ (2Korintus 3,18)
Mennyire igazuk volt ezeknek a görögöknek, amikor azzal mentek oda Filephez, hogy ők látni akarják a Jézust! — Milyen jó nekünk, hogy mi láthatjuk az Urat! Még mindig föltekinthetünk Reá! Most is itt van köztünk. Álljunk eléje lélekben és mondjuk el Néki szép énekünk szavaival:
Rád tekint már hitem,
Megváltóm, Istenem,
A Golgotán:
Halld könyörgésemet,
És vedd el vétkemet;
Mostantól hadd legyek
Tied csupán.
466. ének 1. vers
Ámen
1951. március 18.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/