Title: Kedves ’Nagytanácskozók’
Subject: Jn 11,46-53. - Az Egy vesszen el! - Judica (Böjt 5.)
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. április 5. 03:35
Tárgy: Jn 11,46-53. - Az Egy vesszen el! - Judica (Böjt 5.)

Kedves ’Nagytanácskozók’!

Hosszú éjszakába nyúlóan, de megszületett az e heti nyereménycsomag. Úgyhogy irány a Nagytanácsi tanácskozás és ítélkezés!

Vázlatkísérlet:
Cím: Az Egy vesszen el!
Ellenállhatatlan jelek
Jogerős törvénytelenség
Vesszen Jézus!

Tanulságos ez a történet. Épp olyan, mint a mai világ — hiszen mindenkori állapotokat jelenít meg valójában. Vannak besúgók, akik jelentgetnek — akár igazat, akár hamisat. És vannak vezetők, akik a nekik nem tetsző elemeket igyekeznek eltávolítani. Különféle módszerek vannak ugyan, lehet gyilkosság, lehet jogi eljárás (vagy jog látszatába rejtett eljárás). A lényeg ugyanaz: hatalmi erővel, erőszakkal, bármiféle módon, de eltávolítani a világból a más hangot, mert veszélyezteti a hatalmon levőket.
Döbbenet, hogy épp attól félnek ezek a vezetők, amit Izráel a legnagyobb reménységgel várva-várt! Attól, hogy megérkezik a Messiás! Téves ugyan várakozásuk, amikor Róma-ellenes hadvezérként várják sokan a Messiást, mégis abszurd, hogy épp attól félnek, hogy Jézus a — jelek által is igazolt — Messiás, és maga mellé szólítja a népet…

Jézus nagyszerű dolgokat tesz, és mégis akadnak, akik ahelyett, hogy maguk is hinnének benne, legfőbb gondjuknak azt tekintik, hogy gyorsan szaladjanak, és jelentgessenek a főpapoknak. A hit magától értetődő lépése helyett egészen más irányban lépkednek: Jézus helyett a Nagytanács felé, szolgaian szaladni…

Nem lehet kikerülni, hogy Lázár feltámasztásáról van szó a rövid utalásban (egyesek elmentek jelenteni, mit tett Jézus). Több szempontból. Egyrészt, mert a Nagytanács nagyon jól tudja már, hogy nem babra megy a játék: Jézus egyre több jelet tesz, egyre jelentősebb, egyre hihetetlen csodát. Így hát a józan ész is figyelmeztet: a végén még a rómaiak is felfigyelnek az esetre, és megelőzendő a lázongást, ellenünk jönnek! Másrészt megdöbbentő, hogy épp Izráel vezetői ilyen vakok — ma talán nem így van?!? —, hogy az egyértelmű messiási jelek ellenére nem öröm tölti el őket, hanem ellenintézkedést határoznak el, mégpedig a lehető legtökéletesebbet, radikális megoldást találnak: Jézust el kell tenni láb alól!

Lázár feltámasztásával kapcsolatban (de Húsvétra előretekintve is) érdekes lehet, hogy épp a napokban játszották TV-ben a Simon mágust. Ennek mondhatjuk úgy is, hogy végső mondanivalója az, hogy feltámadni csak úgy lehet, ha előbb meghalunk… (Simon kihívója ugyanis precíz tervezéssel kidolgozva a ‘trükköt’, teljesen műszerezetten és folyamosan megfigyelhetően túléli a 3 napos betemetettséget; Simon azonban, mint őstehetség, elutasítja a műszereket, és 3 nap múlva holtan találva visszatemetik — aztán mégis mozog a föld felette, és megbeszélt randevúján a lány megkönnyebbült mosolya révén megtudjuk, hogy megjelenik a találkán…)
Miért érdekes ez? Talán azért, mert fakírok is túlélnek tetszhalálban hasonlókat, a frissen meghaltak feltámasztására (naini ifjú, Jairus leánya) is lehetne azt mondani, hogy csak tetszhalottak voltak — Lázár teste azonban már bomlásnak indult! Itt tehát már nincs mese. Jézus halálánál is az a lényeg, hogy nem tetszhalott volt, hanem lándzsadöféssel ellenőrzötten valóban meghalt. Az Ő feltámadása persze abban is más, hogy már az örök életre való feltámadás, nem mint Lázáré, aki erre az életre jött vissza…

Jobb Nektek, hogy ez az egy meghaljon értetek, mint Ti haljatok meg (kárhozatra)! Egyes kéziratok szerint jobb nekünk… Mindegy — a lényeg az, hogy tulajdonképpen önzően első lépésben a Nagytanács tagjaira érthető. Jobb nekik, ha Jézus meghal — hiszen akkor ők továbbra is maradhatnak a nép vezetői (még ha uralkodói a rómaiak is…) Ugyanakkor a nép érdekéről is egyértelműen beszél a kajafási prófécia: valóban jobb nekünk mindannyiunknak Jézus halála!

Érdekes ez a kajafási prófécia. Hiszen egy hamis főpap-próféta szól! Bizony, vannak hamis próféták is, akik mégis igaz próféciát mondanak (pl. tulajdonképpen a fáraó is megprófétálta, hogy Mózes ne kerüljön többet a szeme elé — fel se figyelnénk rá talán, de Mózes maga hívja fel a figyelmet, milyen jól is mondta) — mint ahogyan akadnak igaz próféták által mondott hamis próféciák is (legismertebb pl. Jónás próféciája Ninive pusztulásáról). Lehet esetleg erről is kicsit bővebben beszélni… Nem mindig könnyű ugyanis megítélni, egy próféta — ill. konkrétabban egy prófécia — igaz‑e…

Tele van aktualitással a nagytanács eljárása. A közelmúltból ismerjük a koncepciós pereket — itt ugyanez történik: már most megszületett az ítélet, pedig még el sem kezdődött Jézus pere! Lehet méltatlankodni ez ellen az igazságtalan eljárás ellen, és helyes is méltatlankodni. Ám méltatlankodásunk ne legyen akadálya annak, hogy rádöbbenjünk: hiszen ezek az emberek mi magunk vagyunk! Hiszen mi kreálunk temérdek koncepciós pert, amikor egy-egy jelenségről előre mondunk véleményt, annak vizsgálata nélkül, ill. címkézések alapján (amikor pl. nem azt nézzük, mit, hanem azt, hogy ki, és ‘hova tartozó’ mondja…) Elvégre a szomszédnak egyszerűen nem lehet igaza. Ez az ember ebbe — vagy épp abba — a körbe tartozik, ezért ha kétségeim is vannak, de biztos úgy van, ahogy mondja… Sorolhatnánk a példákat a saját életünkből végtelenségig, ha lenne előttünk egy nyilvántartás tetteinkről.

Aktuális az is, hogy a vezetők a maguk hatalmának önző féltését a nép érdekére hivatkozással takarják be, és igyekeznek korrupt ügyeskedéseiket úgy tálalni, mintha a rájuk bízottak érdekében, őket féltve járnának el…

Jézust a nagytanács közfelkiáltással halálra ítéli. Teljesen megalapozott, precíz bírósági döntés született. A jog csiszolt gyémántja. És mégis tudjuk, micsoda jogtiprás valójában e jogi döntés. Nemcsak a diktatúra, a demokrácia éppúgy létrehozza a törvénytelenség jogerőre emelését. Nem önkényuralkodó (pl. főpap vagy helytartó) dönt, hanem a nagytanács, méghozzá egyhangú határozattal — mégis Isten ellen teszik, még ha Isten e jogtipráson keresztül is saját tervét valósítja meg. Félnek a pusztulástól — mégis épp e félelemvezérelt jogtalanságuk vezet Jeruzsálem 70-es pusztulásukhoz. Nem helyi diktátor dönt, hanem egy presbitérium, egy közgyűlés a lelkészválasztásban — mégis oly sok esetről tudunk, amikor utólag akár maguk is rájönnek, rosszul döntettek. Ám lehet, hogy épp ez a méltánytalan döntés által magukra vont ítélet Isten akarata, amikor kiszolgáltatja őket saját bűnös vágyaiknak. Személyes életedben is mennyiszer és hányszor élhetted már át, hogy miközben önzésből, érdekféltésből, bűntől elszakadni nem akarásból döntöttél Krisztus nélkül, épp azt hoztad Magadra vele, ami elől menekülni akartál. Mert Krisztus nélkül döntve csak rosszul lehet dönteni! Akkor is így van ez, ha rövid távon fordítva látszik, és inkább választjuk a rossz megoldást…

A törvényességbe burkolt jogtalanságoktól hemzseg sajnos a legszorosabb közelmúltunk is. Hibás az adóbevallási útmutató? Sebaj, majd módosítjuk az adótörvényt, és akkor minden rendben lesz! Ügynökök vannak a kormányban, akiknek nemcsak erkölcsi de jogi kötelességük is lett volna lemondani? Hozzunk törvényt, amely megtiltja, hogy ezt bárki felemlegethesse! Jogtalanul vett fel valaki hitoktatói óradíjat? Sebaj, majd az ügyész jóhiszeműségre hivatkozva megszünteti az eljárást, azzal, hogy a törvény nem mondja ki konkrétan, mi nem tekinthető hittanórának — elvégre nem várható el egy lelkésztől, sem egy presbitériumtól, hogy tudja, hogy a bibliaóra, a beszélgetés, stb. nem minősül hittanórának!
Mi lesz így velünk? Mi lesz így nemzetünkkel? Mi lesz így egyházunkkal? Hiszen ugyanazt tesszük, amit Kajafás javasolt a nagytanácsnak! Jogtalanságainkat törvényes keretekbe burkolva előre tudható a pusztulás… Jeruzsálemé is, a magunké is. Vezessen hát még időben bűnbánatra, hogy az az Egy meghalt mindenkiért!

Bármilyen gonoszság is a Nagytanácstól, Neked sem marad más választás, mint Kajafás választása: Vesszen inkább Jézus, mint én! Haljon inkább Ő, hogy én élhessek! Legyen inkább Ő az áldozat, mint az egész nép, az egész emberiség! Meglepő talán, de be kell állnod Neked is a Jézus vesztét akarók és munkálók sorába. Ez a választás az egyetlen reménységünk. És milyen jó, hogy gonosz szívünkkel egybecseng Isten döntése; Kajafás romlott politikumával érthetetlen módon mégis Isten akaratát valósítja meg! Valóban jobb nekünk, ha Jézus veszik és pusztul el!

Ez is eutanázia! Kegyes halál — egynek a kegyes halála a nép érdekében; a kegyetlen álkegyesek döntése alapján. Épp most olvashattuk az Evangélikus Életben is az eutanázia elleni tüntetést. Az eutanázia is arról szól, hogy jobb valakiknek, ha a gyógyíthatatlan beteg meghal. De kiknek jobb? Általában bizony nem a betegnek, hanem a hozzátartozóknak! Ez a hatalmas hazugság az eutanáziában — ugyanúgy hazugság, mint a most kimondott ítélet eutanáziája…

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei):
„Jn 11,45-56.
Ennek a hatalmas csodának sok szem‑ és fültanúja volt, így természetes, hogy ezután sokan hittek Jézusban. Jézus csodájának tragikus következményei lettek: összehívják a főtanácsot. A szinédrium, a főtanács megdöbbenve áll ezzel az újabb csodával szemben, kénytelen elismerni azt, amit eddig tagadott: ez az ember sok csodajelet mutat. Mit tegyünk? — kérdezgetik egymástól. De a válasz nem az egyetlen természetes és ésszerű: higgyünk benne, hanem átviszik a kérdést politikai síkra. Kaifás volt abban az évben a főpap. Ez nem jelenti azt, hogy a zsidóknál évenként változott a főpap, hanem csupán azt emeli ki Szent János, hogy abban a nevezetes évben, amikor Jézus értünk szenvedett és meghalt, Kaifás volt a főpap. Ténylegesen Kaifás kb. Kr. u. 18-tól egész 36-ig volt főpap, s Annásnak veje volt. Kaifás kimondja az ítéletet: jobb nektek, ha egy ember hal meg a népért. E szavakkal öntudatlanul bár, de jövendölt, ha nem is úgy, ahogy ő gondolta. Mert Jézus tényleg önmagára vette a népnek, sőt az egész világnak a bűneit, hogy halálával megváltson minket.”

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Ján 11,48
és őt, mint Messiást királylyá teszik.
Ján 11,49
Lásd Máté 26,3.
Ján 11,49
Ebből következtetik némelyek, hogy Annás és Kaifás évenkint fölváltva viselték a főpapságot.
Ján 11,50
A görög szerint: nekünk.
Ján 11,51
Kaifás azt akarta mondani beszédében, hogy jobb, ha Jézus megöletik, mintsem a zsidó nép a romaiak kezébe essék. Azonban öntudat nélkül, az Isten Lelkétől vezéreltetvén, azon nagy titkot is kijelentette, hogy Jézus halála által az egész emberi nem megváltatik. — Mivel Isten a főpapok által gyakran kijelentette akaratját (Móz. II. 4,15. Kir. I. 22,10. Kir. II. 2,1. 5,19.), ezt Kaifás által is tehette ezévi főpapsága tekintetéből; de valamint a bűnös Balaám (Móz. IV. 22. r.), úgy Kaifás is akaratja ellen jövendölt.
Ján 11,52
azaz: hogy nem csak a zsidók, hanem a pogányok is, kik hinni akarnak, egy községbe gyüjtessenek össze. Lásd Ján. 10,16.”

(Jubileumi kommentár):
„Ján. 11,45–53. A nagytanács határozata.
45–46. A csoda hatása kettős (ld. 7:43; 9:16; 10:19).
Egyesek hitre jutnak (vö. 2:11.23; 4:39; 8:30), mások ellenben hitetlenségükben megmaradva Jézus ellen szervezkednek. Az evangélium legnagyobb csodája sem győzte meg az ellenség tagjait. A halott feltámasztása, amely a halálból való élet perspektíváját hirdeti, nem illeszthető sem az emberi gondolkodás rendszerébe, sem semmiféle világképbe. Ez nem kevesebb, mint annak a jele; hogy Jézus a Krisztus, akiben a halál felett is diadalmaskodni képes Úr jelent meg a földön, aki a feltámadás és az élet. Jézus a csodák csodáját vitte véghez, az abszolút csodát, amely a válságos helyzetbe került emberi nem számára megoldást, életet jelent.
47–48. A főpapok és farizeusok összehívták a nagytanácsot.
A hivatalban lévő főpap mellett a hivatali elődök is viselték ezt a címet, ezért jogos a többes szám használata. A nagytanácsban egyaránt voltak farizeusok és sadduceusok. A farizeusok semmiféle politikai pártnak nem számítottak, azt tekintették fontosnak, hogy minden egyes ember a törvény előírásának megfelelően éljen. Kínos pontossággal igyekeztek a törvény előírásait megtartani. A sadduceusok ezzel szemben elit politikai csoport, amely az uralkodó arisztokratikus felső réteghez tartozik, és a rómaiakkal jó kapcsolatban van: a hatalmi pozícióban összedolgoznak. Minden főpap sadduceus volt, és magától értődően a nagytanács ülésein a papok uralkodtak, a sadduceusok voltak a szóvivők. Féltek, ha Jézus még több követőt tud szerezni, veszélyessé válik rájuk nézve. Tanácstalanságuknak adnak hangot: Jézus veszélyes, mivel a tettei alapján a nép körében népszerű. A jelek és a nép mellette szólnak. A nép elvakult vezetői féltik hatalmukat, templomukat, egzisztenciájukat és az országot. Jézusban egy Róma-ellenes messiási mozgalom szervezőjét látják. A nagytanács tanácstalanságának oka egyrészt Jézus népszerűsége, másrészt a rómaiak uralmától való félelem egy esetleges ellenük irányuló akció után. Izráel vezető testülete a Messiástól fél és félti a meglévő státuszát, pozícióját.
49–53. Kajafás nyilatkozata.
A főpap tiszténél fogva jelzi a jövő eseményét, megszünteti a testület tanácstalanságát. A főpapi tiszt életfogytiglanra szóló tisztség volt Izráelben. Az evangélium írója az esemény jelentőségére nézve hangsúlyozza azt, hogy abban az évben Kajafás töltötte be ezt a tisztséget. Izráel hitbeli meggyőződése szerint a főpap által Isten szól, mint ahogyan a próféták által is (4Móz 27:18–21). Isten a főpap által vezeti népét. Isten még azáltal is meg tudja a hiteles üzenetet szólaltatni, aki nem érti a Messiás titkát és a hatalmi viszonyokat mérlegelve nyilatkozik. Kajafás a jövő útját világította meg. Jézusnak meg kell halni, hogy Izráel népét a pusztulástól megmentse. Kajafás azt mondja, ami Isten tanácsvégzése. Krisztus halála nem szerencsétlenség vagy politikai számítgatás következménye, hanem Isten megváltó tervének beteljesedése. A mindenható Isten erejét jelzi, hogy üdvözítő tervét nemcsak azok által viszi előre, akik neki engedelmeskednek, hanem azok által is, akiknek a tetteit politikai számítgatás, a hatalom megtartása és egyéb tisztátalan és tisztázatlan motívumok határozzák meg. Isten maga adta egyszülött Fiát halálra (Jn 3:16) engesztelő áldozatként, nemcsak egy népért, hanem az egész világért (1Jn 2:2).”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„A CSODA HATÁSA
(11,45-12,19)
Nem hiába mondják : Lázár feltámasztása az evangélium középponti jelenete. Ebben jelent meg Krisztus teljes hatalma, a Doxa: ki Ő. És ennek a hatása idézte elő a véget. A csoda hatását három vonalban mutatja az evangélium: 1. A Főtanács. 2. A baráti kör. 3. A nép.
1. A FŐTANÁCS (11,45-57)
Természetesen, a gyászoló szemforgató, kegyes résztvevők között akadtak denunciánsok [ = besúgó — latin], kémek. A farizeusok siettek és feljelentették. A farizeusok egy dynamikus valláspolitikai párt volt, az elszántak, a 100%-osok. Kezükben volt a hatalom, mert a Főtanácsban többségben voltak, s tudták terrorizálni az ellenvéleményt. A Főtanács (synhedrion) a főpapokból, vezető papokból és farizeusokból, pártvezérekből állott. Volt katonasága, szedett adót (kultuszadót), és végezte az igazságszolgáltatást. A főpap volt a szuverén, most Kajafás, a megelőző főpapnak, Annásnak a veje. Maga bölcs, ravasz, nagy vonalú, egészen politikus; de passzív, mint minden gazdag, túlművelt, hellénista szadduceus. A szinedrium tanácstalan. Látja a helyzet komolyságát. A zsidó állam függetlensége — s vele együtt az ő hatalmuk —, egy hajszálon függ. Addig tűri a római hatalom, míg kiszolgálják őt és a rendet fenntartják; de keresve keresi még az ürügyet is, hogy az egész kellemetlen papi autonómiát felrúgja. Már pedig ha a nép a Názáretihez csatlakozik, ha nemzeti vagy vallásos mozgalmak, összeesküvések, lázadások indulnak, akkor vége a függetlenségnek, vége a templomállam önállóságának. A római hatalom nem érti a tréfát, jő és ‘elveszi tőlünk mind e helyet, mind e népet’. A templomot, Jeruzsálemet és Izráelt. A tanácstalanságba Kajafás szól bele s lenézésének maró kifejezésével kimondja a nagy szót — ami az iszlámban szállóige lett —: ‘Jobb nekünk, hogy egy ember haljon meg a népért és az egész nép el ne vesszen!’ Az, hogy bűnös‑e Jézus, megérdemli‑e a halált, eszébe sem jut senkinek. Zsidó közhit szerint a főpap éppoly hivatásos hordozója az ihletésnek, mint ahogy a római pápa hit dolgában csalatkozhatatlan. Kajafásnak machiavellista [= gátlástalan politikát űző] tanácsa csakugyan — akarata ellenére, Isten csodálatos rendeléséből —, a legmélyebb prófécia lett, minden prófécia summája, az Ézsaiás 53 foglalata: Egy meghalt sokakért, hogy az egész nép el ne vesszen. És nemcsak Izráel, hanem a szétszórtság népe is : a lelki Izráel, az Anyaszentegyház. — ‘Attól a naptól fogva azért azon tanakodtak, hogy Őt megöljék.’ Ebouleusato = megtanácskozták, tanácsülésben eldöntötték. A többi már csak a véghezvitel dolga. Ez történik, ha az Egyház politikai szempontok szerint dönt.
Jézus ezalatt elhúzódik, ma úgy mondanók: illegalitásba megy.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„F. Jézus megölésének elhatározása (11:45-57)
11:45-47a. Jézus kinyilatkoztatása önmagáról mindig kétféle reakciót vált ki. Sokan hittek benne a zsidók közül, mert számukra ez a csoda világos bizonyítéka volt Jézus állításának. Ezért bíztak benne. De némelyek csak még jobban megkeményedtek a bűnben, vagy zavarba estek. Elmentek ellenségeihez, a farizeusokhoz, és jelentették a történteket. Ez a csodajel annyira jelentős volt, hogy a főpapok és a farizeusok összehívták rendkívüli ülésre a Szanhedrint, a nagytanácsot. (a Szanhedrinnel kapcsolatban lásd a magyarázatokat a 3:1-nél). Kétségtelenül úgy vélték, hogy Jézus valamiféle szemfényvesztő, aki titokzatos praktikákkal becsapja az embereket.
11:47b-48. A tanács elárulta tehetetlenségét a probléma megoldását illetően, mert megint ugyanazt tették, amit korábban. A hivatalos elutasítás, a kizárás és az ellenkező tanítás nem akadályozhatta Jézus hatásának terjedését. Féltek, hogy ennek zendülés lesz a vége, és a rómaiak leverik a zsidó lázadást; és elveszik tőlünk a helyet is (értsd: a templomot), a népet is.
11:49-50. Kajafás volt a főpap abban az esztendőben (vö. 18;13-14, 24, 28). Eredetileg a főpap egész életén át megtartotta hivatalát, de a rómaiak nem akarták, hogy túl nagy hatalom összpontosuljon valakinek a kezében. Ezért a rómaiak a nekik megfelelő módon jelölték ki a főpapokat. Kajafás ezzel a tisztséggel Kr. u. 18-36 között rendelkezett. Lekicsinylő hozzáállása látszik szavaiból: Ti nem értetek semmit. Úgy ítélte meg a helyzetet, hogy fel kell áldozni ezt az egyetlen embert, ha a nép továbbra is Róma jóindulatát akarja élvezni. A másik lehetőség a zsidó nép háborúban való elpusztítása volt (11:48). De azzal, hogy elutasították Jézust, nem oldották meg a problémát. A zsidó nép hamis pásztorokat követve belement a Róma elleni háborúba (Kr. u. 66-70), aminek tényleg a nemzet pusztulása lett az eredménye.
11:51-53. János, Isten Lelke által felismerte a Kajafás szavaiban rejlő mély iróniát. Mivel főpap volt, Kajafás az utolsó áldozati bárányra mutatott rá egy próféciában, amiről még csak nem is tudott. Kajafás azt jelezte, hogy Jézusnak meg kell halnia, de Isten a főpap szavait Jézus helyettesítő áldozatának kinyilvánítására szánta. Jézus áldozata eltörli a régi rendszert Isten szemében azzal, hogy beteljesíti minden előképét és árnyékát. Halála nemcsak a zsidókért történt, hanem a világért, megújítva ezzel mindkettőt (vö. Ef 2:14-18; 3:6). A nagytanács ezután elhatározta, hogy megölik Jézust.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„G)	Hívő és hitetlen zsidók (11,45-57)
11,45-46 A jelenlevők közül sokaknak ez a csoda kétségtelenül az Úr Jézus Krisztus Isten voltát bizonyította, és hittek benne. Ki az, ha nem Isten, aki elő tud hívni egy holttestet a sírból, miután az már négy napja halott volt?
A csodának az ember életére gyakorolt hatása az illető erkölcsi állapotától függ. Ha valakinek a szíve gonosz, lázadó és hitetlen, nem fog hinni még akkor sem, ha azt látja, hogy valaki feltámadt a halálból. Ez volt itt is a helyzet. Néhányan a zsidók közül, akik tanúi voltak a csodának, nem akarták elfogadni az Úr Jézust, mint Messiásukat, még ilyen tagadhatatlan bizonyíték ellenére sem. Elmentek a farizeusokhoz, hogy beszámoljanak róla, mi történt Betániában. Talán azért, hogy ők is eljöjjenek és higgyenek Jézusban? Valószínűbb az, hogy a farizeusokat még jobban fel akarták ingerelni az Úr ellen, hogy így a halálára törekedjenek.
11,47 Ekkor a főpapok és a farizeusok összehívták a főtanácsot, és megvitatták a teendőket. Az a kérdés, hogy ‘mit cselekedjünk?’, a következőket jelenti. ‘Mit tegyünk most? Miért cselekszünk ilyen lassan? Ez az ember sok csodát tesz, és semmit sem teszünk, hogy megállítsuk.’ A zsidó vezetők ezeket a szavakat saját ítéletükre mondták. Elismerték, hogy az Úr Jézus sok jelet tett. Miért nem hittek akkor benne? Nem akartak hinni, mert inkább szerették bűneiket, mint az Urat.
Jól mondja Ryle:
Ez csodálatos beismerés. Még Urunk legelkeseredettebb ellenségei is megvallják, hogy Ő csodákat tett, mégpedig sok csodát. Kételkedhetünk‑e abban, hogy tagadták volna csodáinak igazságát, ha megtehették volna? De úgy tűnik, meg sem kísérelték. Túl sok volt, túl nyilvánosan történtek, és túlságosan bizonyítottak voltak ahhoz, hogy tagadni merték volna azokat. Ezzel a ténnyel szemben hogyan mondhatják a modern hitetlenek és szkeptikusok Urunk csodáiról, hogy csalás és szemfényvesztés, amit ők jól meg tudnak magyarázni? Ha a farizeusok, akik Urunk idejében éltek, és akik eget és földet megmozgattak, hogy megakadályozzák haladását, sohasem merték vitatni a tényt: csodákat tett. Képtelenség csodáit tagadni manapság, miután tizennyolc évszázad eltelt.
11,48 A vezetők úgy érezték, hogy tovább nem maradhatnak tétlenek. Ha nem lépnek közbe, Jézus csodái meg fogják győzni a néptömegeket. Ha az emberek elismernék Jézust királyuknak, ez összeütközést jelentene Rómával. A rómaiak azt hinnék, hogy Jézus uralmukat jött megdönteni; akkor benyomulnának és megbüntetnék a zsidókat. Az a kifejezés, hogy ‘elveszik tőlünk mind e helyet, mind e népet’, azt jelenti, hogy a rómaiak lerombolnák a templomot, és szétszórnák a zsidó népet. Pontosan ezek történtek meg Kr. u. 70-ben, viszont nem azért, mert a zsidók elfogadták az Urat, hanem inkább azért, mert visszautasították.
Helyesen mondja F. B. Meyer:
A keresztyénség veszélyezteti a vállalkozást, aláássa a hasznot hajtó, de gonosz üzleteket, távol tartja a fogyasztókat az erkölcstelen szórakozóhelyektől, támadást indít a megszerzett jogok ellen, és felforgatja a világot. Ez idegesítő, bosszantó, hasznot veszélyeztető dolog.
11,49-50 Kajafás Kr. u. 26-tól 36-ig volt főpap. Ő elnökölt az Úr kihallgatásán, és jelen volt, amikor Pétert és Jánost a Szanhedrin elé vitték (Csel 4,6). Nem hitt az Úr Jézusban azoknak a szavaknak az ellenére sem, amelyeket itt kimondott.
Kajafás szerint a farizeusok és a papok tévednek abban, hogy a zsidók el fognak pusztulni Jézus miatt. Inkább azt jósolta, hogy Jézus meg fog halni a zsidó nemzetért. Azt mondta, hogy jobb, ha Jézus hal meg a népért, mint ha az egész nemzet kerül összeütközésbe a rómaiakkal. Ez majdnem úgy hangzik, mintha Kajafás valóban megértette volna a célt, amiért Jézus Krisztus eljött a világba. Azt hihetnénk, hogy Kajafás elfogadta Jézust, mint helyettest a bűnösökért, — ez a keresztyénség központi tanítása. De sajnos nem ez a helyzet. Amit mondott, igaz volt, ő maga azonban nem hitt Jézusban lelke megmentésére.
11,51-52 Ez magyarázza meg, miért beszélt úgy Kajafás, ahogy tette. Nem magától mondta, vagyis nem magától találta ki ezeket. Nem saját akaratából beszélt. Az üzenetet, amit kimondott, Isten adta neki, mélyebb jelentéssel, mint ahogyan az ő szándékában volt. Isteni prófécia volt, hogy Jézus meg fog halni Izráel nemzetéért. Azért adatott ez meg Kajafásnak, mert abban az évben főpap volt. Isten az általa viselt hivatal miatt szólt rajta keresztül, nem személyes igazsága miatt, mert bűnös ember volt.
Kajafás próféciája nemcsak arra vonatkozott, hogy az Úr meg fog halni Izráel nemzetéért, hanem arra is, hogy egybe fogja gyűjteni a föld népei közül a választottait. Néhányan úgy gondolják, hogy Kajafás az egész földön szétszóródott zsidó népre gondolt. Valószínűbb azonban, hogy a pogányokra utalt, akik hinni fognak Krisztusban az evangélium hirdetésén keresztül.
11,53-54 A farizeusokat nem győzte meg a betániai csoda, inkább még ellenségesebbé váltak Isten Fiával szemben. Ettől a naptól fogva újult erővel tervezték a halálát.
Ismerve a zsidók növekvő ellenállását, az Úr Jézus elment egy Efraim nevű városba. Ma már nem tudjuk, hol volt Efraim, csak azt, hogy nyugalmas, félreeső hely volt, a pusztához közel.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„HIT ÉS ELLENLÉPÉSEK
János 11,45-52
Jézus sokaknál elérte célját, mert Lázár feltámasztása láttán hittek benne. Volt mégis egy kisebbség, amely mindjárt jónak látta, hogy megvigye a hírt a történtekről a farizeusoknak. Végül is nincs arról szó, hogy Jézus megtiltotta volna, hogy beszéljenek róla, tettük mégis minősíti őket. Milyen makacs tud lenni az elutasító hitetlenség, ha az ember szántszándékkal nem akar hinni. Veszélyeztetve érzik magukat érdekeikben a papi vezetők, ezért összehívják a nagytanácsot, a szünhedriont. A tények ismeretében tehetetlenséget éreznek, mert Jézus, szavajárásuk szerint: ‘ez az ember’ sok jelet tesz. Tettei lefegyverzőek, de szóba sem jöhet, hogy valamit is engednének nézeteikből. Egész életüket, neveltetésüket, elveiket kellene átértékelniük, ami eszük ágában sincs. Jézust nem lehet tovább engedniük szabadon munkálkodni, mert majd mindenki hinni fog benne, aminek beláthatatlan következményei lesznek. A római hatóság előtt ők feleltek ui. Jeruzsálem és a templom jó rendjéért. Ha egy ilyen mozgalommal szemben tehetetlennek bizonyulnak, s ki tudja, még lázadás is kitörhet, megjönnek a rómaiak (sereggel), s elfoglalják a várost és a templomot, az irányítást kiveszik a nagytanács kezéből. A veszély fölnagyításában mindannyian egy véleményen vannak, de egyaránt tanácstalanok, mitévők legyenek. Ekkor szólal meg Kajafás, aki 18 évig volt főpap, 18-36 között. Az, hogy nem értenek semmit, azt jelenti, hogy nincs államférfiúi bölcsességük, neki viszont van, s máris kimondja, hogy inkább áldozzák fel az egyet, mint hogy az egész nép — az ő nézetük szerint — elvesszen. Minden e világi, úgymond politikai bölcsességen túl, az a hamisság ebben az észjárásban, hogy a nép elveszését azonosítják hatalmuk megingásával. Oly sokszor mutatkozott meg hasonló a történelemben, amikor vezetők és uralkodók alatt ingott meg a hatalom széke, s ők a nép érdekéről, pusztulásáról, megmentéséről szónokoltak, pedig csak saját hatalmukat, érdeküket, jólétüket féltették. Kajafás itt kimondja azt, aminek alapján döntenek majd Jézus elpusztításáról.
Az eseményekre visszatekintő keresztyén eszmélődés mégis fölfedezett valami prófétait Kajafás szavaiban. Nem mintha ő ennek tudatában lett volna. Amit kimond, a prófécia szempontjai szerint, torzó, de akaratlanul is arról jövendölt, hogy Jézus meg fog halni a népért. Sőt a többi nép között terjedő evangélium ismeretében, gyülekezetek formálódásában már az is megmutatkozott, hogy Isten gyermekei, a más juhok (10,16) is összegyűjtetnek mindenünnen. Lehet akármilyen agyafúrt a Kajafások okossága, Isten túljár az eszükön, s a megölési szándékot saját megváltó tervének részévé teszi.
Valaki egyszer úgy fogalmazott, hogy a sürgönypózna lehet akármilyen korhadt, mégis hordozhatja a huzalokat, melyeken az üzenet céljához ér. Ez azonban így nem igaz. Nem mindegy, hogy csupán a tisztünk hordoz bennünket, mint egy páncél, ami üresen is megáll, vagy mi hordozzuk hitből és felelősen bármiféle keresztyéni tisztünket.
KÉTFÉLE KERESÉS
János 11,53-57
Bizonyos, hogy semmi formai kifogást nem lehetett volna emelni a közfelkiáltással hozott nagytanácsi végzés ellen, mely szerint Jézust halálra kell adni. A nép értesülése szerint fogalmaz János, mely szerint egyetértettek abban, hogy meg ölik. Ha voltak is Jézushoz húzók (19,36kk), nem vették őket számításba. Egyöntetű döntés alapján adják ki az elfogatóparancsot Jézus ellen. Halálos ítéletet csak feltételesen hozhattak, ezt fel kellett terjeszteniük a római hatósághoz, az ítéletet az hagyta jóvá és hajtotta végre, ha jónak látta. Erről itt nem esik szó, de bizonyos, hogy voltak elgondolásaik, miként adnak nyomatékot a helytartó előtt vádjaiknak, hogy kimondja az ítéletet Jézus fölött. A közvélemény olykor nem is tartotta számon, hogy meddig mehetett el a vallási hatóság, amin túl már csak a római helytartó az illetékes. A nép között köztudottá vált a nagytanács határozata, s a dolgot nem szépítve fogalmazták meg a lényeget, hogy Jézust meg akarják ölni.
Jézus most megint kivonja magát a kezükből. Bizonyosnak látszik, hogy már tudta: a páskaünnepen fog elérkezni halálának ideje. Az ünnep azonban egy kissé még odébb volt. Az átmeneti időt egy Bétel közelében fekvő Efraim nevű városkában töltötte el tanítványaival. Josephusnál adat van rá, hogy volt ott egy ilyen nevű helység. — Már a páskahét előtt megindult a zarándokok áramlása Jeruzsálem felé, főként azért, hogy vallási szempontból megtisztuljanak (4Móz 9,10; 2Krón 30,17k), és így részt vehessenek a páskavacsorán. Hogy mennyire foglalkoztatta az embereket Jézus személye, látszik abból, hogy mindenki róla beszél, s találgatják, vajon megjelenik‑e majd az ünnepen. Hiányolnák, s mintha némi csüggedés is megrezdülne szavaikban: talán el sem jön, amire a kézenfekvő válasz az, hogy nem fog eljönni, éppen a nagytanácsi döntés miatt. Az emberek vágyakoznak utána, hangulatukat nem befolyásolja döntően, hogy azok ott bent mivégre dugták össze a fejüket. Mindezekből jól látható, milyen mély hatást hagyott a lelkekben Jézus munkálkodása, amióta nyilvánosan tanított és gyógyított.
Közben a templomőrség már megkaphatta az elfogatási parancsot, hogy Jézust le kell tartóztatni. Valamilyen módon közhírré is tették, hogy bárki, aki meglátja, vagy ismeri tartózkodási helyét, jelentse. Ez így, pőrén, megütköztető vallásos füleknek, de, jogérvényes döntések alapján, ez volt a való helyzet. Jézus elfogatása, elítélése, meghurcolása, kicsúfolása és kivégzése (bocsánat a szóért) nem tekinthető csupán csúnya játéknak, durva csínytevésnek, hanem jogilag is aláfalazott végzésre alapozódott. Halálának ilyen értelemben is elvégezettnek kellett lennie. Nem fogható rá, hogy emberi elnézésből eredő baleset lett volna. Az ember elutasító magatartásának következetesen kellett megtennie a maga útját végig, hogy megmutatkozzék az ember bűne és lázadása Isten ellen, miközben benne az Isten elvégezett döntése munkál megváltásunk felől, bűneink bocsánatára. Isten véghezviszi a maga váltságtervét Jézus halálában és feltámadásában azokért is, akik vakságukban nincsenek tudatában, mit cselekesznek.”

(Bolyki János: Igaz tanúvallomás):
„Jézust — távollétében — halálra ítélik, 11,46-54
Az előző (45. vers) versből kiderült, hogy a csoda az ott lévők egy részéből hitet váltott ki. Másik részük azonban a 46. vers szerint ‘elment a farizeusokhoz, és elmondta nekik, amiket Jézus cselekedett’. Nem valószínű, hogy ez utóbbiak valamilyen lelkes beszámolót adtak a farizeuspártnak, az a valószínű, hogy vagy spontán feljelentést tettek, vagy kémkedési megbízatásukat teljesítették. Érdekes, hogy e versben ismétlődik a 45. versben is előfordult a$ e*poivhsen (‘amiket cselekedett’) kifejezés, de amíg ott ez hitet eredményezett, addig itt a Jézus elleni leendő vád anyagát képezte.
A 47a versben a Nagytanács sunevdrion összegyülekezéséről olvasunk. Két összetevőjét nevezi meg János evangéliuma: a főpapokat meg a farizeusokat. Valójában a Nagytanács tagjai a főpapi főnemességből, az írástudókból (a Tóra ‘jogászai’) és a vénekből presbuvteroi álltak. A farizeusság egy vallási párt vagy irányzat volt — nevük az ‘elkülönült’ szóból származik —, viszont János evangéliuma egyrészt azért említi őket, mert, ellentétben a szadduceus-hellenista főpapsággal, hozzájuk tartozott az írástudók és a laikus vének nagy része. Másrészt a templom pusztulása után, tehát az evangélium keletkezése idején nagy szerepük volt a zsidóság életében.
A 47b-48. versek a Nagytanács dilemmáját nevezik meg: ‘Mit tegyünk, mert ez az ember sok csodát tesz…?’ (tiv poiou'men o@ti ou%to" o& a!vqrwpo" pollaV poiei' shmei'a [ti poioumen hoti houtosz ho anthróposz polla poiei szémeia]) A kifejezések megválogatásával az író érzékelteti, hogy bár a Nagytanács hitelt ad annak, hogy Jézus isteni csodajeleket (shmei'a) tett, mégsem látnak benne isteni vonásokat, s egyszerűen, sőt megvetően ‘ez az ember’-ként emlegetik. A Nagytanács tagjai inkább csak azzal az esettel foglalkoznak, hogy mi fog történni, ha Jézust tovább is működni hagyják: ‘Ha hagyjuk őt így’ (e*aVn a*fw'men au*toVn ou{to") Úgy vélik, hogy ez esetben Jézus mozgalma olyan tömegmozgalommá nő, amit a rómaiak nem hagynak majd szó nélkül, mert politikai-messiási töltetet gyanítanak benne, ezért majd újabb katonai erővel szállják meg a fővárost, s elveszik a Nagytanács megmaradt árnyékhatalmát is: ‘mind a helyet, mind a népet’ (kaiV toVn tovpon kaiV toV e[qno") Ezt el akarják kerülni. A fogalmazás kettős értelmű: az olvasó arra gondol, hogy a Nagytanács félelme jogos volt, de csak azért, mert Jézust megölték. Ugyanis Kr. u. 70-ben valóban elvették a rómaiak a Nagytanács minden hatalmát, s elpusztították a templomot. Az ‘a hely’ tudniillik a templom épületeit jelenti, ahol e pillanatban tanácskoznak. Az ‘a nép’ (toV e[qno") itt a zsidó népet jelenti nemzeti-politikai értelemben, az 50. versben szereplő ‘nép’ (laov") pedig azokat, akikre Jézus megváltói halála vonatkozik.

Josephus (Ant XVIII, 118) szerint Heródes Antipasz ugyanezzel az indokkal ölette meg Keresztelő Jánost.

A 49-50. versek Kajafás főpapnak (jelentése: ‘vizsgálóbíró’, igazi neve: József) a Nagytanács tagjai által tárgyalt kérdésre adott válaszát ismertetik. Szavait a jelenlévők iránti megvetése kifejezésével kezdi: ‘Ti nem tudtok semmit.’ (u&mei'" ou*k oi[date ou*devn) Olyan biztos hatalmában és politikai érzékében, hogy nem tartotta fontosnak hízelgéssel rávenni a jelenlévőket arra, hogy teljesítsék, amit ő akar. Egészen határozottan Jézus megölését ajánlja, mert , jobb nektek, hogy egy ember haljon meg a nép helyett, és ne az egész nép vesszen el’ (sumfevrei uJmi'n i{na ei%" a!nqrwpo" a*poqavnh/ uJpeVr tou' laou' kaiV mhV o@lon toV e[qno" a*povlhtai). Érezzük, hogy a megállapítással a szentíró is egyetért, csak nem abban az értelemben, ahogy Kajafás: ‘tegyük el láb alól, mert jobb, ha ő vész el, és nem mi’, hanem a helyettes áldozat értelmében: az ‘egy’ halála megszabadítja (megváltja) ‘a sokakat’ (Ézs 53,12c; Mt 26,28). Az egy ember halálával az egész nép veszte (o@lon toV e[qno" a*povlhtai) áll szemben, ezért a döntés Kajafás számára nem kérdéses: Jézusnak meg kell halnia.

A későbbiek során majd kiderül, hogy joggal tartotta jó politikusnak magát. Az évenként, kétévenként leváltott főpapokkal szemben ő tizenhat évig megtartotta hivatalát.

Stauffer* (81) mutat rá arra, hogy a főpap mindig utoljára szavazott a Nagytanácsban, de szavazatának döntő súlya volt.

Az 51-52. verseket szerkesztői megjegyzésnek tekinthetjük, melyek minket, olvasókat tájékoztatnak. Megértjük, hogy Kajafás nem is volt olyan okos, ahogyan az látszott: mert ha jót mondott, azt ‘nem magától mondta’ (a*f’ e&autou' ou*k ei\pen), hanem főpapként prófétált arról, hogy Jézus ‘meg fog halni a népért’, vagyis Isten felhasználta őt, hogy megjelentse a jövendőt, anélkül hogy tudta volna, hogy ő most Isten eszköze volt. Ha pedig rosszat akart elérni szavaival (Jézus halálát), akkor Isten jóra fordította a gonosz tervet (Gen 50,20): Jézus csakugyan meg fog halni a népért, de nem a Főtanács, hanem Isten akaratából, üdvösséges céllal. Mivel itt ‘a nép’ a zsidó népet jelenti, ezért a szentíró kilép annak határai közül, és megjegyzi, hogy Jézus halála nemcsak a zsidó népre vonatkozott, hanem azért is történt, ‘hogy Isten elszéledt gyermekeit is egybegyűjtse’ (i@na kaiV taV tevkna tou' qeou' taV dieskorpismevna sunagavgh/). Kik ‘Isten elszéledt gyermekei’? Azok a pogányok, akiket Isten a nemzetek közül magának kiválasztott szerte a világban, de a misszió következtében Jézus nevében egy új néppé: az egyház népévé lesznek.

Az Ószövetség várta a szétszórt nép egybegyűjtetését a messiási korszakban (Ézs 11,12; Mik 2,12; Jer 23,3; stb.). A Tizennyolc áldás 10. kérése volt: ‘Dicsértessél Uram, aki néped, Izráel szétszórtjait összegyűjtöd!’ János evangéliuma Jézus halálával ennek megtörténtét látja lehetőnek, de tudja, hogy az egybegyűjtött néphez a pogányok közül is sokan csatlakoznak, s így születik az egyetemes egyház.

Az 53. vers tárgyilagos tömörséggel közli, hogy a Nagytanács elhatározta Jézus megöletését.
Az 54. versből megtudjuk, hogy Jézus valami módon (isteni tudása következtében? valaki értesítette?) megtudta, hogy mi készül ellene, s ezért többet nem mutatkozott nyilvánosan a nép előtt, hanem elment Betániából Efraimba, s tanítványaival együtt ott maradt, amíg el nem érkezett földi élete utolsó páskaünnepe.”

Ez a városka Schnelle (196) szerint alighanem a Jeruzsálemtől 20 kilométerre, északkelet felé található helység. Mai neve: et Tajbe. Szerepel már az Ószövetségben is: 2Sám 13,23; 2Krón 13,19, valamint Josephusnál (Bell IV, 551).

(Benedikt Schwank: János):
„e) A cselekedet hatása (11, 45-53)
11,	45		Ekkor sokan hittek benne azok közül
a zsidók közül, akik elmentek Marjámhoz,
és látták, amit tett.
	46		Némelyek pedig közülük elmentek
a farizeusokhoz, és elmondták nekik,
miket tett Jézus.
	47		Összehívtak tehát a főpapok
és a farizeusok egy szinedriumot,
és így szóltak:
»Mit tegyünk? Ez az ember
ugyanis sok jelet tesz.
	48	a	Ha egyszerűen csak hagyjuk őt,
mindenki hisz majd benne,
		b	aztán jönnek a rómaiak,
és elveszik tőlünk a helyet is, a népet is.«
	49		Egyikük pedig, Kajafás,
mint annak az évnek főpapja,
ezt mondta nekik:
»Nem értitek a dolgot,
	50		és nem fogjátok fel:
jobb nektek, hogy
egyetlen ember haljon meg a népért,
semhogy az egész nép elvesszen.«
	51		Mindezt pedig nem magától mondta,
hanem mint annak az évnek a főpapja
megjövendölte, hogy Jézus meg fog halni a népért;
	52	a	és nem is csak a nemzetért,
		b	hanem azért is, hogy Isten szétszóródott
gyermekeit egybegyűjtse.
	53		Attól a naptól fogva eltökélt
szándékuk volt, hogy megölik.
A. A nagytanács plenáris ülésének jelölésére szolgáló »szinedrium« szó a jeruzsálemi kultúrkörre utal, amely a zsidóság és a hellenizmus keveréke volt. Maga a kifejezés a görög »szünedrion« (szün: együtt; hedra: ülés) szóból származik, és idegen szóként azonos jelentésű a korábbi héber »szanhedrin« kifejezéssel.
B. A 48b szavai olyan földön hangzanak el, amely már római megszállás alatt áll. A »jönnek« kifejezésen ezért ezt kell értenünk: »még tovább mennek«, megfosztanak bennünket nemzeti önállóságunk maradékától is, és templomunkat (»a helyet«; vö. ApCsel 6,14) államosítják. — A 47. vers, amely az írástudók helyett a farizeusokat tünteti fel a szinedrium tagjaiként, azt a benyomást kelti, hogy a szerző nézőpontja inkább a Kr. u. 70 utáni időszaknak felel meg, amelyben a farizeusok egyetlen túlélő »pártként« egyre nagyobb befolyásra tettek szert. Ugyanakkor nehezen képzelhető el, hogy János, aki az Ószövetség jó ismerőjének bizonyul, a 49. és az 51. versben azt akarja mondani, hogy Jeruzsálemben ugyanúgy évenként váltogatták a főpap személyét, mint ahogyan ezt Szíriában és Kis-Ázsiában tették a főpapi tisztség viselőinek esetében. A 18,13 inkább azt mutatja, hogy a negyedik evangélista meglepően jól ismeri a jeruzsálemi főpapok hivatali és rokonsági kapcsolatait. Nagyon valószínű, hogy a »mint (szó szerint: »lévén«) annak az évnek a főpapja« (49.51. v.) kifejezést így kell értenünk: az üdvtörténet ama sorsdöntő évének főpapjaként, amelyben Jézus felemeltetik (vö. 12,31-től). — János időben elővételezi a hierarchia tanácskozásait, hogy a halálos ítéletet (53. v.) a betániai életre keltő cselekedet közvetlen következményeként tüntethesse fel. Történetileg valószínűbb, hogy a végérvényes döntés egy későbbi időben, jóllehet nem feltétlenül csupán a szenvedés hetének elején (vö. Mt 26,3-5 és párhuzamos versek; Jn 12,19) született meg. Kajafás szavainak (50. v.) hátterében ősi hagyomány húzódik meg (C. H. Dodd).
C. A perikopa csúcspontját a főpap kijelentése alkotja (50. v.). A nyilatkozat elővételezi a Jézus perében megfogalmazódó halálos ítéletet. Később, a fogoly kihallgatásának alkalmával, az evangélista már csak emlékeztet arra, hogy a kocka el van vetve (18,14). A perikopa annak leírásával kezdődik (a 45. verstől), hogy a lelkek megoszlanak Krisztussal szemben. Ezúttal a megoszlást nem tanítása, hanem cselekedete váltja ki. A következőkben az evangélista általánosítja a betániai jelet: ez a legnagyobb a »sok jel« közül, amelyet Jézus tett (47. v.). E jelekkel és hatásukkal szemben a nagytanács tagjai tanácstalanná válnak (47. v.). Ekkor Kajafás előterjeszti egyszerű megoldási javaslatát: ha egyetlen ember miatt az egész nép veszélyben forog, akkor ennek az egyetlen embernek kell meghalnia, nehogy valamennyien elvesszenek. Olyan alapelv ez, amelyet a politikában gyakran alkalmaztak. Ha a közösség érdekében egyetlen ember feláldozására vonatkozó döntés nem tartalmaz ítéletet ennek az embernek erkölcsi értékét illetően, a döntés morálisan nem feltétlenül rossz. Ha például valamilyen utóvéd küzdelemben »feláldoznak« egy katonát, hogy az egység elszakadhasson az ellenségtől, akkor csupán a parancsnok és az engedelmeskedő belső motívumai befolyásolják a cselekedet erkölcsi értékét. A kereszténységen kívül is lehetséges, hogy az ember önként életét adja barátjáért (vö. 15,13). Jézus halála azonban nemcsak a földi pusztulástól menti meg az embert: János a lelki haláltól való megmentésre és az örök üdvösség közvetítésére vonatkoztatja Jézus feláldozását. Az evangélista szerint Jézus halála az üdvösség szempontjából a következőket jelenti: ő azért küldetett a világba, hogy megmentse azt (3,17); áldozati halálra rendelt bárányként magára veszi a világ bűnét (1,29); húsát odaadja a világ életéért (6,51c); kockára teszi életét juhaiért (10,11.15); búzaszemként hal meg, amelynek termést kell hoznia (12,24); fel kell emeltetnie, hogy mindeneket magához vonzhasson (12,32); önmagát »megszentelő« vagy »felszentelő« áldozati állathoz hasonlóan adja oda életét, hogy övéit is »megszentelhesse az igazságban« (17,19). Az 50-52. versek sűrített formában mindezeket a gondolatokat tartalmazzák.

Esetünkben a főpap nemcsak a nemzet fennmaradását tartja szem előtt, hanem a templomi papság érdekeit is.

D. Az akolba betörő vadállatok által megzavart és szétszórtan bolyongó állatokhoz hasonló juhok összegyűjtésének képe gyakran szerepel a Bibliában. A Jer 31,8-11, az Iz 43,5-7, az Ez 37,21-24 és az 1 Pét 2,25 szerint Isten egybe gyűjti nyáját a végső időben. Ebben a képben és előképben olyasmi jut kifejeződésre, amit már mi is megtapasztaltunk: a bűn elidegeníti, szétzilálja az embereket, és belsőleg elszakítja őket Istentől. Az isteni irgalom azonban képes visszavezetni bennünket az idegenségből Istenhez, az ő nyájához, vagyis népének közösségébe. Ez azonban egyenértékű azzal, hogy megigazulttá tud tenni minket. János a juhokat egybegyűjtő pásztor munkáját nem korlátozza csupán Izrael fiaira, hiszen a pásztornak még »más juhai« is vannak (10,16). Úgy látszik, fő feladata éppen ezeknek az összegyűjtésében áll, mert az 52. vers (»nem is csak, hanem … is …«) értelme ez: a nemzettel kapcsolatos teendője mellett adódik még ennél nagyobb feladata is. Jézus »egybe akarja gyűjteni« »Isten« valamennyi szétszóródott »gyermekét« (vö. 1,12; 1 Jn 3,1-10; 5,2), akik, úgy tűnik, a világon mindenütt megtalálhatók.”

Bónusz igehirdetés:
(Keken András: Segítség):
„1949. április 3.
BÖJT ÖTÖDIK VASÁRNAPJA
Összehívták tehát a főpapok és a farizeusok a nagytanácsot, és így szóltak. ‘Mit tegyünk? Ez az ember ugyanis sok jelt tesz. Ha egyszerűen csak hagyjuk őt, mindenki hisz majd benne, aztán jönnek a rómaiak, és elveszik tőlünk a helyet is, a népet is. ‘Egyikük pedig, Kajafás, aki főpap volt abban az esztendőben, ezt mondta nekik: ‘Ti nem értetek semmit. Azt sem veszitek fontolóra: jobb nektek, hogy egyetlen ember haljon meg a népért, semhogy az egész nép elvesszen.’ Mindezt pedig nem magától mondta, hanem mivel főpap volt abban az esztendőben, megjövendölte, hogy Jézus meg fog halni a népért; és nem is csak a népért, hanem azért is, hogy Isten szétszóródott gyermekeit egybegyűjtse.
Attól a naptól fogva egyetértettek abban, hogy megölik őt. Jézus tehát nem járt többé nyilvánosan a zsidók között, hanem elment onnan a pusztához közeli vidékre, egy Efraim nevű városba; és ott tartózkodott a tanítványaival.
Közeledett a zsidók húsvétja, és vidékről sokan felmentek Jeruzsálembe húsvét előtt, hogy megtisztuljanak. Keresték Jézust és a templomban megállva így tanakodtak egymás között: ‘Mit gondoltok, lehet, hogy el sem jön az ünnepre?’ A főpapok és a farizeusok pedig már kiadták a parancsot, hogy ha valaki megtudja, hol van, jelentse be, hogy elfoghassák.
Jn 11,47 57
KI VESSZEN EL?
Keresztyén gyülekezet, testvéreim a Jézus Krisztusban!
Közeledtek az ünnepek, a nagy események nagy napjai. A helyzet Jézus körül annyira kiéleződött egynéhány nappal az ünnepek előtt, hogy fel kellett végre vetni a kérdést mindenféle illetékes fórum előtt, ki vesszen el. Fel kellett vetni azt a kérdést, vajon meghaljon‑e Jézus, vagy pedig nem.
Ez a kérdés odakerült az elé a főtanács, szinedrium elé, melyet a hirtelen egymással kibékült papi fejedelmek és farizeusok hívtak össze. És ez a szinedrium Kajafás indítványára titkos ítéletet hozott. Ez az ítélet kimondja, hogy Jézus vesszen el! Jézus haljon meg! Jobb egy embernek meghalni a népért, mintsem az egész népnek elpusztulnia. Ezt az elvet Kajafás indítványára mondta ki a szinedrium. De vajon mi lappang e mögött az ítélet mögött? Ez az ítélet nem valamilyen statisztikai mérlegelésnek az eredménye volt, hogy kisebb a veszteség egy ember halálával, mint az egész nép pusztulásával. Ne gondoljuk azt, hogy e mögött az ítélet mögött valamilyen bölcs meggondolás volt, szeretet a nép iránt: csak hadd maradjon meg a nép még akkor is, ha egy embernek meg kell hoznia ezt a nagy áldozatot. A szinedrium nem tudott ilyen bölcsen mérlegelni. Ítélete mögött nem volt más, mint mérhetetlen emberi gonoszság. Hogy milyen gonoszság volt az ítélet mögött, az kitűnik ebből a felolvasott igéből. Irigységből akarták Jézust halálra adni a papi fejedelmek és a farizeusok. Észrevették azt, hogy amerre Jézus megy, tömegek mennek utána, hogy ahol csodát cselekedett, ott mindig többen és többen hittek benne. Megelégíti a sokaságot egynéhány kenyérrel, átkel száraz lábbal a tengeren, egyetlen szavával feltámasztja Lázárt, és mindig több embernek a szívében villan fel a hitnek az a gondolata, hogy ez a názáreti Jézus mégsem lehet más, mint Istennek Messiása, megváltó Krisztusa. De nemcsak a nép körében voltak, akik hittek Jézusban, hanem még a főemberek között is sokan hittek benne, bár hitüket megvallani nem merték. Ezért irigykedtek Jézusra a papi fejedelmek és a farizeusok, ezért döntöttek úgy, hogy ennek az embernek, aki útjukban van, pusztulni kell. De nemcsak irigység volt e mögött a gonosz ítélet mögött, hanem hatalomféltés is. A főtanács tagjai így szóltak egymáshoz: cselekedni kell valamit, mert hogyha az emberek Jézust fogják követni, és az ő szavára fognak hallgatni, akkor a mi uraink, a rómaiak eljönnek, és elveszik kezünkből a hatalmat és a vagyont, elveszik a földet, és elveszik a népet. Hatalomféltés szólalt meg tehát a szinedrium ítéletében: Jézusnak el kell pusztulnia. Természetesen a szinedrium nem maradt meg az elvi kijelentés mellett, hanem gyakorlatilag is hozzálátott ahhoz, hogyan pusztítsa el Jézust. Azon tanakodtak, mi módon öljék meg, sőt kihirdették a jeruzsálemi nép között, hogy aki meglátja az ünnepekre érkező Jézust, az azonnal jelentse nekik, azonnal árulja be őt, hogy elfoghassák és megölhessék, hadd vesszen el egy ember a nép helyett és őhelyettük.
De ez a kérdés, testvéreim, hogy ki vesszen el, s meghaljon‑e Jézus, nemcsak a szinedrium fóruma elé került, hanem ennél sokkal komolyabb ítélőszék elé: odakerült ez a kérdés Jézus lelkiismerete elé is. A mi Urunk egynéhány nappal az ünnepek előtt azért megy a Jeruzsálemtől 14-15 kilométerre lévő Efraim községbe, közel a pusztához, hogy együtt legyen tanítványaival, és lelkiismeretének mérlegére tegye fel ezt a kérdést: Ki vesszen el, a nép, a bűnösök tömege? Vagy pedig ő vállalja a halált? Az Úr Jézus Efraimban bizonyosan azon töprengett, imádságaiban tusakodott, vajon vállalja‑e a keresztet, vagy ne. Testvéreim, hogy az Úr szívében végbement ilyen belső harc, ilyen lelkiismereti tusakodás, azt nyilvánvalóan tudjuk a Getsemáné-kerti szent jelenetből. Az Úr véres verejtékezés közepette könyörög Istenhez: Atyám, ha lehetséges, múljék el tőlem e keserű pohár. De azután fejét meghajtva így folytatja az imádságát: mindazonáltal ne úgy legyen, ahogyan én akarom, hanem amint te akarod. Mi már, testvéreim, visszatekintve a múltba, nagyon jól tudjuk, hogy ennek a belső lelki harcnak mi lett az eredménye. Az Úr vállalta a keresztet. Az Úr maga is kimondta ezt az elvet: Jobb, hogy egy ember haljon meg a bűnösökért, és ne pusztuljon el a bűnös világ. A szinedrium ítélete mögött gonoszság volt. De vajon mi van Jézus lelkiismeretének ítélete és döntése mögött?
Testvéreim, ennek a döntésnek kettős rugója volt. Az egyik az engedelmesség, a másik a szeretet. Jézus azért döntött így, mert végig engedelmes akart maradni. Nemcsak mi olvassuk az ótestamentumi próféták könyveit, hanem az Úr is olvasta ezeket a könyveket. Nemcsak mi döbbenünk meg olyankor, amikor találkozunk Ézsaiás próféta könyvének 53. fejezetével, és végigolvassuk elszoruló szívvel az Úr szolgájának iszonyú szenvedését. Az Úr is fellapozta ezt a fejezetet, ő is végigolvasta elszoruló szívvel az Úr szolgájának iszonyú szenvedését, de ő tudta, hogy ez róla szól. És ami megíratott őfelőle Isten lelke által a próféták tollával, mindazt az utolsó betűig, az utolsó pontig be akarta tölteni. Igen, engedelmesen meghajtja fejét Isten előtt, és azt mondja neki: Atyám, ha a te akaratod a kereszt, akkor legyen meg a te szent akaratod. De az Úr döntésének volt egy másik rugója is. Ez a másik rugó: irántunk érzett szeretete. A kenyércsoda előtt az Úr rátekintett a sokaságra, látta, hogy elcsigázottak és éheznek. Az evangélista feljegyzi róla, hogy szívében megszánta a sokaságot.
Testvéreim, lelki tusakodásának napjaiban az Úr rátekintett a népre, látta ezt a népet a bűn rabságában, látta a kárhozat poklában, és ez a jézusi szív hogyne könyörült volna meg ezen a szánandó, szerencsétlen, kárhozat alá rekesztett sokaságon!? Igen, igaza van a középkor szentjének, Sínai Katalinnak, amikor azt mondja: a mi Urunkat nem a szögek tartották a kereszten. A keresztről a szögek ellenére is könnyen le tudott volna szállni. Nem a szögek tartották, hanem az irántunk érzett szeretet. Gyötrelmes tusakodás után így ítélt az Úr: jobb, hogy ő haljon meg, és maradjon meg a nép. És e mögött a döntés mögött ott van az ő Isten előtt meghajló engedelmessége és érettünk dobogó szívének minden szeretete.
Odakerült ez a kérdés, hogy ki vesszen el, még egy harmadik fórum elé, Isten elé is. Isten döntött. Isten is úgy döntött, hogy Jézus vesszen el. Ezt bizonyosan tudjuk, mert amikor Kajafás főpap bűnös ajakkal és önző szívvel kimondta ezt az ítéletet, akkor ő mégiscsak főpap volt, nemcsak egy ember a nép közül, hanem Istennek választott főpapja az ótestamentumi gyülekezet élén, és ha bűnös ajakkal is, mégis az Isten akaratát, az Isten döntését prófétálta meg, amikor azt mondta: jobb, hogy egy ember haljon meg, mintsem az egész nép elvesszen. Testvéreim, gondoljuk meg, hogy a mi Istenünknek milyen nehezére eshetett ezt az ítéletet meghozni, és éppen Kajafás szája által kihirdettetni. A mi Istenünk rátekintett a népre, az ótestamentumi gyülekezetre és az ő szétszóródott nyájának gyermekeire. Látta, amikor ez a nép a pusztai nyomorúság idején szívében lázadozott, amikor azt mondotta, hogy jobb volt nekünk az egyiptomi rabságban, de mégis húsos fazekak mellett, mint itt a pusztai szabadságban, de nyomorúságban. Látta Isten a népet az aranyborjú előtt hajlongani akkor, amikor már ismerték a két kőtábla törvényeit. Látta Isten ezt a népet, amikor elkövette a nagy paráznaságot, amikor nem maradt hű mennyei Vőlegényéhez, Királyához, Istenéhez, hanem emberi trónusok előtt hajlongott szolgai meghunyászkodással. Látta Isten az ő népét a bűn fertőjében fetrengeni, ezért így szólt: A te bűnöddel napról napra, évről évre, és évezredről évezredre fárasztasz engem. Ránézett Isten az ő egyszülött Fiára is. Látta az ő Fiát, a szentet, a tisztát és ártatlant, s atyai szívéből kicsordult a szeretet vallomása: Ez az én szerelmes Fiam, akiben gyönyörűségem telik. És azután eljött Isten számára is a döntés órája. Egyik oldalon ez a nép, a mindenkori nép, és a másik oldalon ez a Krisztus, az ő szerelmes Fia. Igazsága azt súgta neki, mentse meg az egyszülöttet, és pusztítsa el az ítélet haragjával a bűnös népet. Ezt súgta Istennek az igazság, de ő nem az igazságra hallgatott, hanem a kegyelem szavára. Kegyelme pedig azt mondta neki: Pusztuljon el, és legyen átkozott a kereszten az egyszülött Fiú, és maradjon meg ez a bűnös nép. Ezért történt az, testvéreim, hogy Isten levette a nép válláról a bűnt, és odatette az ő Bárányára, Jézus Krisztusra. Ezért történt, hogy Isten levette népéről a büntetés haragját, és ezt is odahelyezte az ő egyszülöttjére, Jézus Krisztusra. A kereszt, az Isten döntésének ez a ténye, bizonyára bolondság és botránkozás a világ számára. Ki tudja megérteni az Istennek ezt a döntését, hogy Krisztust adta halálra, és nem a bűnös népet!? De bármennyire bolondság és botránkozás ez a világ számára, nekünk az Isten döntése az egyetlen jó hír, az egyetlen evangélium: Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta érte, hogy aki hisz benne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen.
És most befejezésül, kedves testvérem, engedd meg nekem, hogy a prédikációnak ezt a témáját, ezt a kérdést, hogy ki vesszen el, kettős formában odaterjesszem az utolsó fórum elé, teeléd. Hangozzék el feléd most ez a kérdés: Mit gondolsz, kinek kellett volna elveszni, és ezen a vasárnapon, Judica vasárnapján, azaz az ítélet vasárnapján, ítéld meg, kettőtök közül ki érdemelte meg a keresztet, Jézus vagy talán te? Ismered Jézust, ismered őt az evangéliumokból, ismered a tanításait, a tetteit, ismered a passiót, de ismered magadat is, testvérem. Ismered nagyon jól, tudod, mi van a szívedben, te tudod, milyenek a te cselekedeteid, milyen a te életutad. Nos hát, vesd össze ezt a kettőt, Krisztust és magadat, és ítéld meg, ki érdemelte meg kettőtök közül a keresztet? Én tudom, hogy neked sem mondhat mást a szíved, csak azt, amit az enyém mond: Amit, Uram, te szenvedtél helyettem, én érdemeltem. Egy másik kérdést is hadd terjesszek a te lelked fóruma elé: Mondd meg azt is, te vesztél‑e el, vagy Jézus veszett el? Tudod, testvérem, nagyon jól, hogy nem te vesztél el. Te itt vagy, Isten népével együtt a templomban, itt vagy reménységgel, az üdvösség és a bűnbocsánat reménységével, itt vagy a szíved békességével. Nem te vesztél el, hanem Jézus veszett el. Jézus veszett el háborúságban, békétlenségben, iszonyú szenvedésben, és a kárhozat megízlelésében! Mit mondasz minderre? Ha lelkedből nem halt ki az emberi érzés utolsó kicsiny szikrája, akkor most nem mondhatsz mást, csak azt: Uram, Jézus, ami szeretet van az én nyomorult szívemben, és ami szolgálat lehet az én gyönge kezeimben, Uram, Jézus, aki meghaltál értem, ez legyen mind-mind a tied. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/