From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Sent: Saturday, April 10, 2004 5:27 PM
Subject: Jn 11,17-32. - A halál Húsvét után - Húsvét hétfő

Kedves ’Lázárt gyászolók’!

Sajnos csak most állt össze a hétfői anyag. Remélem, hogy egyelőre azért még sokan inkább a vasárnapra készülnek, és így nem feltételen késtem el azzal, hogy Jézus feltámadása után Lázár haláláról is szóljak…

Vázlatkísérlet:
Cím: A halál Húsvét után
Késő vigasztalók (A zsidók vigasztalása, Jézus késése)
Hitvallások
Prófétai hitvallás (Te vagy a Krisztus)
Eszkatologikus hitvallás (Feltámad az utolsó napon)
Jelen idejű hitvallás (Én vagyok a feltámadás és az élet)
Hitvallás leborulva (Ha itt lettél volna…)
Minden a csoda előtt dőlt el!

Fura egy összefüggő történet kisebb-nagyobb szakaszáról prédikálni. Még furább, hogy a két testvér ismétlődő Jézus-párbeszédét így vágta el a perikópa (a Nestlé-Aland szerint a bekezdés első mondatánál megálltunk; az Úf szerint ez az előző bekezdéshez tartozik): elmarad a folytatás, a lényeg — a panasz utáni fordulat, a beteljesedés. Amúgy a két testvér most is  — ahogyan Mária és Márta történetében, úgy itt is Márta a serény, Mária a , a , a .
Fura ez a perikópa olyan szempontból is, hogy épp húsvétra szól — anélkül, hogy továbblépne Lázár feltámadására. Mondhatni: húsvét után vagyunk (az év szerint is, de tulajdonképpen amikor János leírja evangéliumát, akkor is visszatekintve ír!), és most mégis a halál kerül elő? A halál győzelmét halljuk zárómondatként is, megismételve Márta sóhaját Mária ajkáról is? 
Másrészt nagyszerű ez a vágás — hiszen egyrészt Lázár feltámasztása és Jézus feltámadása egészen más, nem állítható egymás mellé; másrészt e vágás rákényszerít minket arra, hogy elég legyen Jézus szava: Ő a feltámadás és az élet. Hogy ne jeleket követeljünk, amelyekkel Jézus bizonyíthatja kilétét és hatalmát. Hiszen tegnap is láttuk, mi kell a hithez. Nem bizonyíték, hanem az  tanúsága, az üres sír, Jézus szava és a Vele való közösség. Márta és Mária számára mindez adva van. Ennek ellenére még ők sem várták, hogy testvérüket hamarosan visszakapják a halálból — nincs is olyan nagyon min csodálkoznunk, hiszen Jézus földi jelenléte egészen különleges időszak volt.
Nekünk már valóban Márta reménysége adatott:  Ugyanakkor nekünk is áll a hallatlan ígéret, és ez az, amit meg kell ragadnunk:  Jézusban az élet jött közén. Testileg ugyan még leselkedik ránk a halál, de ez csak átmeneti acsarkodás, mert aki Jézusban hisz, az már az örökélet részese. Nem kell semmit adnod érte. Nem kell érdemeket szerezned, nem kell valamiféle ranglétrán előbbre araszolgatni, nem kell minden erődet megfeszítve küzdened érte, nem kell foggal-körömmel harcolnod érte. Elég egy őszinte igen felelet. Egyetlen apró kérdésbe sűríthető össze az üdvösség titka. Apró kérdés, bár valódi tartalmát leírni egy könyvtár is kevés, ahogyan evangéliuma legutolsó mondatában összegzi János:  Az apró kérdést pedig így szegezni Neked Urunk:

:
„Jn 11,17-32.
A zsidóknál a hivatalos gyász hét napig tartott. Így ekkor igen sokan voltak még ott a részvétnyilvánítók és vigasztalók. Márta szavaiban: De most is meg vagyok győződve, hogy bármit kérsz is az Istentől, megadja neked az egész újszövetségi Szentírásban megnyilvánuló legmélyebb hit van.”

:
„Ján 11,17
Lázár meghalt és eltemettetett még az napon, midőn a hírnök Jézushoz jött; azután Jézus még két napig maradt Bethániában a Jordánnál, és negyednapra jött Lázár sírjához. — A zsidók a babiloni fogság óta azonnal eltemették halottjaikat, mihelyt ezek meghaltak.
Ján 11,18
Lásd Máté 21,17. A fönebbi vers megfejti, mikép jöhetett annyi zsidó Lázár lakhelyére.
Ján 11,20
A szorgalmas és bensőleg nyugtalan Márta sietett az Úr elé, mihelyt meghallotta jövetelét; a mély érzelmű Mária Isten akaratán megnyugvó, csendes bánatban marad, magába vonúlva. Vesd össze: Luk. 10,38. s követk.
Ján 11,24
Vesd össze: Máté 22,23. s követk.
Ján 11,26
Jézus mondá: ugyanaz, ki bátyádat az utolsó napon majd föltámasztja, most is föltámaszthatja. Ez én vagyok; mert érdemeimnél és erőmnél fogva, egykor mindazok, kik bennem élő hittel hisznek, mint én, örök életre föltámadnak, habár egy ideig test szerint a halálban szenderegnek is; úgy van, a ki irántam való igaz hitben él, az nem csak itt és a síron túl fogja bírni a valódi lelki életet, hanem test szerint sem fog tulajdonképen meghalni, mert az ő teste megfizeti ugyan a bűn zsoldját és meghal, de a lelki ujjászületés által megnyeri az elenyészhetlen, dicső test magvát, úgy, hogy az ő halála nem halál, hanem mintegy szendergés, melyet az én feltámadásom után az üdvözűlés örökké dicső napja követ. Igy a sz. atyák Ágost. ar. sz. Ján. Cirill, Ciprián és mások. Vesd össze: Ján. 5,21.25–30. s a jegyz. Krisztus az ős alapja minden életnek (Ján. 1,3.4.) s alapja a halottak feltámadásának is.
Ján 11,26
Krisztus Lázár feltámasztására hitet kiván Mártától. Igy kivánt hitet Máté 9,2. Márk 9,22. másoktól is azokra nézve, kiken csodatévő erejét ki akarta tűntetni. Lásd ebből, hogy a tagok mint vannak egy testté összekapcsolva, és hogy egymásért mindnyájan működhetnek.
Ján 11,27
Ezáltal egyszersmind elismerte, hogy ő az élet és föltámadás (Ágost. Cirill); de hite még gyenge és ingatag volt. Lásd 39. v.
Ján 11,28
Krisztus bízta meg tehát, hogy Máriát elhíja (Ágost, Cirill). Csendesen híja őt a jelenlevő zsidók miatt.”

:
„Ján. 11,17–27. Jézus és Márta.
Amikor Jézus megérkezett Bethániába, Lázár már 4. napja a sírban volt, ugyanis a halottat keleti szokás szerint lehetőleg már a halála napján eltemették (ApCsel 5:6.10). Bethánia közel volt Jeruzsálemhez: két és háromnegyed km a távolság a két város között. Ezzel is magyarázható a látogatók nagy száma. A fővárosból minden valószínűség szerint sokan keresték fel a testvéreket, mivel sokan ismerték őket. Mindhárman Jézus környezetéhez tartozónak számítottak. Az elhunyt hozzátartozóinak látogatása Izráelben bevett szokás. A halálesetet követő nyolc napon belül barátok és ismerősök íráshely idézésével vagy más kegyes mondásokkal vigasztalták az elhunyt szeretteit. Jézus és a testvérek kapcsolatának jellemzése emlékeztet a Lk 10:38–42-re. Jn evangéliumában azonban , és őt részesíti tanításában Jézus. Míg Mária otthon maradt a vendégekkel, Márta Jézus elé sietett, amint meghallotta jövetelének hírét. Márta nem titkolja, hogy csalódást okozott neki Jézus késésével, ugyanis testvérének a haláltól való megmentését tőle remélte. Jézus erejétől várta a beteg gyógyítását. Márta és Jézus találkozása, illetve párbeszéde a történet rendkívül jelentős része. Márta tud arról, hogy Jézus Atyjával olyan viszonyban van, hogy kérése teljesítése felől semmi kétsége nem lehet. Korlátokat nem ismerő lehetőségei vannak az Atyjával való páratlan kapcsolata által.  Az Atya segítségül hívása által árad ki a gyógyító, szabadító erő. A csoda nem mágia, nem varázslás, hanem az imádság meghallgatásának jele. Az Atya meghallgatja a Fiút, és kiárasztja gyógyító, életet adó erejét: a Szentlélek erejét. Anélkül, hogy Márta kimondaná, hangot ad reménységének ezzel a mondattal: ‘amit csak kérsz, megadja néked’. , az ő Atyjával való egyedüli kapcsolata alapján. Márta Isten erejére számít, amely Jézus közbenjárása által nyerhető el. testvére halála Jézus kérése miatt végérvényes, megváltoztathatatlan, szomorú valóság. , a feltámadás reménységével vigasztalja Mártát.  — A jövő életet hirdeti. Ez az, amit Jézus mondani tud ebben a helyzetben? A feltámadás ígéretéről minden istenfélő izráelita tud, reménységüknek ez a forrása. Márta a jövő ígérete helyett valami mást, valami többet vár. Jézus szavát félreérti. Igaz, hogy Jézus a jövő eseményeként hirdeti meg Lázár feltámadását, de ez egyáltalán nem azt jelenti, hogy ez a jövő az utolsó napra értendő. Márta viszont így érti Jézus ígéretét. Ezt az ígéretet eszkhatológiai értelemben veszi, éles határt húzva az ígéretes jövő és a válságos jelen, a reményteljes jövő és a reménytelennek látszó jelen közé. — Jézus azonban megszünteti a teljes váltság napjához fűződő ígéreteknek azt a szemléletét, amely a kettőt mereven elválasztja egymástól, éles határt húzva a jelen és a jövő közé. Jézus szemlélete szerint az ígéretes és reményteljes, a teljes és végérvényes megoldást jelentő utolsó nap eseménye, . — Márta jövőre vonatkozó reménysége statikus és mechanikus, amelyből nem árad ki a jelen válságos helyzetében vigasztalást és megnyugvást jelentő erő. Jézus Mártának — aki a maga jövőre vonatkozó reménységével reménytelenül áll a jelen válságos helyzetében — az emberi sors teljes, gyökeres, végérvényes megoldásáról szóló kijelentését hirdeti.
Egy asszony a fültanúja annak a kijelentésnek, amely a távoli jövő reménységét közelvalóvá teszi, megvalósulását hirdeti a jelenben. — A teljes váltság napjának az eseményei ígéretes előjelként válnak valósággá Jézus jelenlétében.  Jézus az Ószövetség és a keleti vallások jellegzetes kijelentési stílusában szólaltatja meg — mint ahogyan az eddigiek során is többször — az ember jelenlegi és eljövendő sorsára, egzisztenciájára nézve végleges megoldást jelentő szavát. Jézus beszédmódja a kijelentő Úrra utal, a kijelentést adó Isten szól ilyen módon. Beszédének stílusával kijelentése tartalmát erősíti meg. Kijelentése által azt hirdeti Jézus, hogy általa a kijelentő Isten van jelen az emberek között, szavából Isten kijelentését kell meghallanunk. Jézus szavában nem Isten lényéről, hanem az ember számára való jelentőségéről, funkciójáról, munkájáról, illetve ajándékáról szól.  Ez azt jelenti, hogy az ember sorsára nézve megoldást ajándékoz. Az ember sorsa a bűn miatt a halál, ezért a megoldást számára a halálból való feltámadás jelenti. Az élet részesévé az ember a feltámadás által lesz. Jézus paradox módon megfogalmazott mondata: a  által világossá teszi, hogy a zóé eszkhatológiai jelenség, amelyet feltámadás által nyerhet el az ember. Jézus a feltámasztás által életet ajándékoz. Míg az Atya műve a teremtés, s nem a létezők életre keltése, addig a Fiú, az Úr Jézus munkája a halálból való feltámasztás és az életben való megtartás. Az ember jelenlegi és eljövendő egzisztenciája Krisztushoz kötött. Krisztus az ember életlehetőségének hordozója. Az ember önmagában csak a halál csíráját hordozza. A Krisztusban való hit által lehet az ember a feltámadás és az élet részese. Ez a történés hit által már a földi életen belül bekövetkezhet. A hitre jutás voltaképpen egy történetsorozat megindítója. Annak a történetsorozatnak a kezdő aktusa, melynek befejező mozzanata az utolsó napon való feltámadás (). Hit által támad fel az ember a bűn által meghatározott életformából arra az életre, amelyet a Lélek vezetése határoz meg. Erre az életre nézve érvényes Krisztus ígérete, reménységet ébresztő szava az ember számára. A testi halál nem semmisíti meg egzisztenciálisan, a halál nem szünteti meg személyiségét lényege szerint, a halál állapotában sem válik semmivé. Luther szavai szerint a halálban is élettel van körülvéve az, aki hisz Krisztusban. Pál apostol tanítása arról szól, hogy a halál sem szüntetheti meg a hívők Krisztussal való közösségét (). Aki az Istentől nyert élet részesévé lett, azon nincs hatalma az örök halálnak. — Márta, a halott testvére sorsa miatt aggódó asszony olyan kijelentést kap, . Jézus szavai szerint tehát . Krisztus uralma alatt marad, közelebb jutva hozzá. Ez az egyik lényeges dolog, a másik pedig azt világítja meg, hogy annak a hívőnek a számára, aki még él e földi élet keretei között, . A testi halál számára elvesztette félelmetes voltát, ugyanis nem lehet úrrá rajta, nem választhatja el Krisztustól. A hívőnek már most része van az eszkhatológikus feltámadásban és életben, a halálból életre jutott (). Krisztus, az iránta való feltétlen bizalom, a kijelentése iránt tanúsított hit által teszi a halál ellenére az élet részesévé az embert. Jézus kijelentése döntés elé állítja az embert. Mártának szóló kérdése az emberi nem minden tagjának szól. Jézus minden ember számára egzisztenciális megoldást jelentő lehetőséget az ember egyéni, személyes döntése alapján ajándékozza. — Az ember élőlény lett Isten teremtő akaratából, s új életet nyerhet helyes döntése, az Isten iránt való feltétlen bizalom alapján Krisztus által. —  A Krisztus messiási küldetése mellett nemcsak a tizenkettő egyik tagja, Péter tett tehát bizonyságot ily módon, hanem bizonyságot tett a Krisztusnak szolgáló asszonyok közösségének egyik közismert tagja is: Márta. Márta hitvallása jelzi az igazi hívő magatartást, amely az emberi keretek között meglátja Krisztust. Az emberarcú Jézus a korlátlan hatalmú Úr, aki hatalmát az ember javára veszi igénybe. A megígért élet a világ régi keretei között ugyan, de megtapasztalható módon jelentkezik annak jeleként, hogy Jézus által Isten eszkhatológikus uralma elkezdődött a világban. Márta hitvallása zárja a párbeszédet annak ígéretes jeleként, hogy az utána következő nemzedékek női tagjai az emberi keretek közt jelentkező Isten Fiának személyes döntésüket igénylő kérdésére helyesen válaszolhatnak, az iránta való feltétlen bizalom jegyében.  Krisztus megbecsülésének kézzelfogható jele az a női nem iránt, hogy párbeszédet folytatott egy asszonnyal, és állásfoglalását igényelte elhangzott kijelentésével kapcsolatban.
Ján. 11,28–32. Jézus és Mária.
A történet folyamatában a következő részlet Mária és Jézus találkozása. Márta, bizonyságtétele után azonnal indult Máriához, hogy értesítse Jézus jelenlétéről és tolmácsolja az Úr üzenetét. A szöveg nem beszél arról, hogy Jézus megbízása alapján indult el Márta Máriához. Tudjuk azonban, hogy az evangéliumi tudósítás lényegre törekszik, így vannak olyan mozzanatok, amelyeket nem említ meg. A továbbiak során viszont világossá válik, hogy Márta Jézus üzenetét tolmácsolta Máriának. Az üzenetet titokban, minden feltűnést mellőzve igyekezett átadni, mivel biztosítani akarta Máriának a Mesterrel való nyugodt beszélgetés lehetőségét, a tömeg távoltartásával. Jézus megnevezése:  arra enged következtetni, hogy a testvérek Jézus tanítványi köréhez tartoztak (). Márta szándéka azonban nem sikerült, mert a zsidók követték Máriát. Mária Jézushoz ment csendes reménységgel, várakozással, a zsidók viszont arra gondoltak, hogy a sírhoz igyekszik. Logikájuk érthető. A sír mellett való siratás gyakorlata Izráelben szokásos volt. Mária ugyanúgy köszönti a Mestert, mint Márta. Ő is meg volt győződve arról, hogy Jézus megmenthette volna testvérét a haláltól. — Mária sietve ment ahhoz a Mesterhez, aki nem sietett hozzájuk a hívó szóra. Az Úr késlekedése miatt . Az Úrhoz fordul reménytelen helyzete, a halál közvetlen közelségének élménye és miatta való bánata ellenére. A próba nem rendíti meg Jézus iránti bizalmát.”

:
„2. Bethánia 15 futamatnyira (stadion = kb. 200 m), tehát 3 km-nyíre feküdt Jeruzsálemtől. A halál már négy napja bekövetkezett, a halott már el van temetve. Ez is növeli a csodát, mert kirekeszti a tetszhalál lehetőségét. Zsidó hit szerint a halott lelke még 3 napig ott röpköd a tetem körül, s csak azután távozik el véglegesen. Ezért a negyednapos halott valóban feloszló hulla. A gyászháznál nagy sokaság tolong. Jeruzsálemből, Bethániából a Lázárék barátai, jó ismerősei — ebből is látjuk, hogy jelentékeny emberek voltak — , felkeresték a gyászolókat, s idézetekkel, kegyes szólásokkal vigasztalták. Jézus nem ment közéjük, megállott a helység határánál. A mozgékony és szemfüles Márta meghallotta, hogy Jézus jön (hat nap óta várja!), s Máriát ott hagyva a vendégek fogadására. Elébe siet a faluvégre. Közte és Jézus között kifejlődik egy párbeszéd, amely a történet első csúcspontja. Milyen megragadó a Márta sóhajtása: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem!’ A hitvallás elnyeli az igében a panaszt. ‘De tudom, folytatja, — s itt a hitvallás alázatosságtól duzzad — , hogy most is, ha kérnél valamit Istentől, megadná Neked’ És Jézus kimondja a nagy biztatást: ‘Feltámad a te testvéred!’ Márta sajátságos feleletében — mintha a kiskátét recitálná — , az ősök hagyományos hite, az egyház tanítása szólal meg. Jó hit, igaz hit, de íme, még Mártánál is mennyire nem személyes, s emiatt milyen kevés!
Erre közli Jézus legnagyobb kinyilatkoztatását: ‘Én vagyok a Feltámadás és az Élet; aki hisz énbennem, ha meghal is él és mindenki, aki él és hisz bennem, soha meg nem hal!’
Jézus először  mondja magát. ‘A feltámadás egy olyan történés, amely a halálból indul ki s olyan esemény, amelyben Krisztus lesz valósággá az emberben.’ Azért  valósággá, mert Krisztus az élet, és az Ő élete a mi életünk lesz, mert Ő bennünk él és mi Őbenne. De ehhez meg kell halni bennünk mindannak, ami nem krisztusi, hogy Ő legyen valóság bennünk. A meghalásnak és megelevenedésnek ebben a krisztusi folyamatában mellékes esemény a fizikai halál. Nem pótolja a Krisztusban való meghalást; nem akadályozza a Krisztusban való megéledést; nem osztja ezt a folyamatot két részre: földi és mennyei tartományban végbemenő eseménysorozatra úgy, hogy a halál a földi élet s a feltámadás az örök élet lenne. Sőt mivel a Krisztusban való megújulás hit által történik: már a földi életben el kell kezdődnie annak a két vonalnak, amelyik közül az egyik a halál, a másik az élet vonala, s a kettő együtt adja a feltámadást csírában idelenn, teljesen odafenn. Akinél pedig ez a folyamat idelenn elkezdődött: a fizikai halál annyira mellékesemény, hogy nem is reális létező. Ezért mondja Jézus: ‘Aki él és hisz bennem, soha meg nem hal!’ ‘Hiszed‑e ezt?’ — kérdi Mártától és Márta megteszi a nagy hitvallást: ‘Hiszem, Uram, és hiszem, hogy Te vagy a Krisztus, az Isten Fia, Akinek el kell jönnie e világra!’
Élete legnagyobb fájdalmában, a Jézussal való legboldogabb találkozáskor így felelt Márta a legdiadalmasabb hitvallással.
Nagyon finom vonás, hogy Márta ezek után Máriához siet és mondja neki ama nevezetes szavakat — titkon, csak neki —: ‘A Mester itt van és hív téged!’ Így hív ki Jézus a tömegből, a társadalmi kötelezettségekből négyszemközti találkozóra, nem kisebb célért, minthogy megmutassa önmagát, mint az Élet Fejedelmét. A találkozáskor Mária ugyanazt mondja, mint Márta: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem!’ Érdekes vonás, de Mária jelleméből és Jézushoz való viszonyából következik, hogy Jézus nem vigasztalja Máriát, nem ígéretet hirdet neki, hanem már a tényeket mutatja neki.”

:
„nyilvánvalóan meghalt, hamarosan azután, hogy a hírvivők elindultak. akkor egy napi távolságra volt. Palesztina meleg éghajlata miatt hamar megindult a bomlás folyamata, ezért általában az embert azon a napon eltemették, amikor meghalt (vö. 39. v.).
Az a tény, hogy volt Jeruzsálemtől két dologra mutat. Megindokolja, hogy miért voltak a zsidók közül sokan ott ennek a nagy csodának a színhelyén (45-46. v.). Ugyanakkor előkészíti az olvasót az események tetőpontjára, ami ebben a nagy városban fog bekövetkezni. Halálesetkor a zsidók hosszan gyászoltak. Ez időszak alatt kegyes kötelesség volt, hogy az emberek a gyászolókat.
A tettre kész , míg az elmerengő várakozott. (Személyiségük hasonló portréjához vö. Lk 10:39-42.) Márta üdvözlete hitvallás. Tényleg hitte, hogy Jézus meg tudta volna gyógyítani a testvérét, . Úgy tűnik, hogy nem kritizálta Jézust, hiszen tudta, hogy a testvére már meghalt, mielőtt a követek Jézushoz értek. Ezek a szavak önmagukban arra is utalhatnának, hogy Márta bizonyos volt Lázár életre keltésében, de tiltakozása a sírnál (Jn 11:39) és Jézushoz intézett szavai (24. v) ellentmondanak ennek az értelmezésnek. Amit mondott, általános kijelentésként lehet felfogni, hogy ti. Jézus az Atya áldása alatt van.
Ez az ígéret megadja az alapját Jézus Mártával való beszélgetésének. Márta nem gondolt azonnali feltámadásra, de tényleg hitt az utolsó napon történő végső feltámadásban.
Ez az ötödik, Jézus ‘én vagyok’ kinyilatkoztatásai közül. A feltámadás és az új korszak élete már most jelen van, mert Jézus az élet Ura (1:4). Úgy tűnik, mintha Jézus az életről és a halálról mondott szavai ellentmondásosak lennének. A hívő ember halála új életbe torkollik. Sőt a hívő élete olyan, hogy lelkileg. Örök élete van (3:16; 5:24; 10:28), és a fizikai élet vége csupán a test alvása, míg fel nem támad az életre. A hívő ember halálakor lénye lelki (szellemi) része eltávozik, hogy az Úrral legyen (vö. 2Kor 5:6, 8; Fil 1:23).
Márta nagyszerű hitvallást tett Jézus mellett. Egyetértett Jézusnak az örök életről szóló magyarázatával, ami azokra érvényes, akik őbenne. Aztán megvallott három dolgot Jézussal kapcsolatban. Ő (a) (‘Messiás’), (b) — ami valószínűleg a Messiás egyik megszólítása (vö. 1:49; Zsolt 2:7) — és (c) (szószerinti ‘az eljövendő’; vö. Jn 12:13). Hitte, hogy Jézus a Messiás, aki azért jött, hogy megtegye Isten akaratát, de nem sejtette a közelgő csodát testvérével kapcsolatban.
Márta ezután megmondta , hogy Jézus, . Jézus nyilvánvalóan magánbeszélgetést akart folytatni Máriával. Valószínűleg vigasztalni és tanácsolni akarta. A ‘Mester’ megnevezés figyelemre méltó, mert szokatlan dolog volt, hogy egy zsidó rabbi egy nőt tanítson (vö. 4:1-12).
Mária hirtelen elindul, hogy találkozzon Jézussal, s ez arra késztette a zsidó vigasztalók tömegét, hogy utána menjenek. Ily módon nem lehetett négyszemközt maradni az Úrral. Amikor Mária odaért . Ez jelen tős cselekedet, mert egy korábbi alkalommal Jézus lábainál ült, és hallgatta tanítását (Lk 10:39). Ugyanúgy köszönt Jézusnak mint a nővére (Jn 11:21). Úgy érezte, hogy el lehetett volna kerülni a tragédiát, ha Jézus . Hite őszinte, de korlátozott volt.”

:
„D)	Jézus Krisztus a feltámadás és az élet (11,17-27)
Az a tény, hogy Lázár már volt a sírban, bizonyíték arra nézve, hogy halott volt. Figyeljük meg, hogy a Szent Szellem minden intézkedést megtesz, hogy bebizonyítsa, Lázár feltámasztása valóságos csoda. Lázár bizonyára röviddel azután halt meg, miután a követek elindultak Jézust megkeresni. Betániától Bét-habaráig, ahol az Úr tartózkodott, egynapos volt az út. Jézus, miután hallott Lázár betegségéről, még két napig maradt ott. Azután volt még az egynapi út Betániába. Így kijön, hogy Lázár négy napja volt a sírban.
Mint korábban már megjegyeztük, .
Betániának jeruzsálemi közelsége lehetővé tette, hogy csatlakozzon . Aligha fogták fel, hogy rövid idő múlva vigasztalásuk teljesen szükségtelen, és a sírásnak ez a háza nagy öröm hajlékává válik.
hogy találkozzon vele. A találkozás a falun kívül történt. Nem mondja el az Ige, hogy . Ő talán nem kapta meg a hírt Jézus érkezéséről. Lehet, hogy megbénította a fájdalom, vagy egyszerűen imádkozó és bizakodó szellemmel várakozott. Lehet, hogy megérezte, mi fog történni, mivel olyan közel állt az Úrhoz? — Nem tudjuk.
Valóságos hit kellett ahhoz, hogy hinni tudja, Jézus meg tudta volna akadályozni Lázár halálát. Hite mégis tökéletlen volt. Úgy gondolta, hogy csak akkor tehette volna meg, ha testileg jelen lett volna. Nem értette, hogy távolból is meg tud gyógyítani valakit, még kevésbé, hogy fel tudja támasztani a halottat. A szomorúság idején gyakran mi is Mártához hasonlóan beszélünk. Azt gondoljuk, hogy ha ilyen vagy olyan gyógyszert felfedeztek volna, akkor ez a szeretett valaki nem halt volna meg. Mindezek a dolgok az Úr kezében vannak, és semmi sem történhet az övéivel engedélye nélkül.
Ismét felragyog ennek az odaadó nőtestvérnek a hite. Nem tudta, hogy az Úr Jézus fog segíteni, de hitte, hogy fog. Bízott abban, hogy megadja az Úr kérését, és jót hoz ki ebből a látszólagos tragédiából. Azt azonban mégsem merte hinni, hogy fivére feltámad a halálból. Az a szó, amelyet Márta használt a ‘kérsz’ kifejezésnél, olyan szó, amelyet szokásosan használtak, hogy leírják, amikor egy teremtmény imádkozik vagy a Teremtőhöz járul. Ebből világosan látható, hogy Márta még nem ismerte fel az Úr Jézus istenségét. Megértette, hogy nagy és rendkívüli ember, de feltehetően nem nagyobb a régi prófétáknál.
Az Úr Jézus, hogy hitét nagyobb magasságokba emelje, megtette a megdöbbentő kijelentést: Lázár Csodálatos látni, ahogyan az Úr foglalkozik ezzel a szomorkodó nővel, és lépésről lépésre megpróbálja rávezetni, hogy higgyen benne, mint Isten Fiában.
tudta, hogy Lázár a halálból valamikor, de azt nem gondolta, hogy ez ezen a napon történik meg. Hitt a halottak , és tudta, hogy ez megtörténik.
Mintha az Úr a következőket mondta volna: ‘Nem értesz meg engem, Márta. Én nem úgy értettem, hogy Lázár az utolsó napon fog feltámadni. Én Isten vagyok, és kezemben van a és az hatalma. Feltámaszthatom Lázárt most azonnal, és meg is teszem.’
Ekkor az Úr talán előretekintett arra az időre, amikor minden igaz hívő fel fog támadni. Ez akkor történik meg, amikor az Úr Jézus visszajön, hogy övéit hazavigye a mennybe.
Akkor a hívőknek két csoportja lesz. Lesznek olyanok, akik hitben haltak meg, és lesznek olyanok is, akik megérik a visszajövetelét. Az első csoporthoz úgy jön, mint , a másodikhoz pedig, mint . Az első csoport a 25. vers második részében van leírva. Ez azt jelenti, hogy azok a hívők, akik meghalnak Krisztus visszajövetele előtt, feltámadnak a halálból.
A második csoport a 26. versben van leírva. Azok, akik élnek az Úr eljövetelekor, és benne élnek, . Átváltoznak egy szempillantás alatt, és elragadtatnak haza, a mennybe azokkal együtt, akik feltámadtak a halálból. Micsoda drága igazságnak jutottunk a birtokába Lázár halálának eredményeképpen! Isten édest hoz elő a keserűből, és szépséget ad a hamvaknak. Akkor az Úr, hogy próbára tegye Márta hitét, kifejezetten megkérdezte tőle: ‘Hiszed‑é ezt?’
Márta hite déli fényességgel ragyogott fel. Jézust vallotta, akiről próféták jövendöltek, hogy . Figyeljük meg, hogy ezt a vallomást azelőtt tette, Jézus feltámasztotta fivérét a halálból, nem pedig utána!
E)	Jézus könnyezik Lázár sírjánál (11,28-37)
Márta rögtön ez után a vallomás után visszasietett a faluba, és lélekszakadva ezzel a kijelentéssel köszöntötte A világmindenség teremtője és a világ Megváltója eljött Betániába és . Még ma is ugyanez a helyzet. Ugyanaz a csodálatos személy megáll, és az evangélium szavaival hívja az embereket. Mindenkit hív, hogy nyissa meg szívének ajtaját, és engedje be az Urat. Mária azonnal cselekedett. Nem vesztegette az időt, hanem és Jézushoz ment.
Mártával és Máriával Betánia faluján kívül találkozott.
nem tudták, hogy Ő a közelben van, mivel Márta titokban szólt Máriának. Természetes volt, hogy arra következtettek: .
az Úr . Ez lehetett az imádás cselekedete, vagy jelenthette egyszerűen azt is, hogy lesújtotta a fájdalom. Mártához hasonlóan kifejezte sajnálkozását, hogy Jézus nem volt Betániában, mert ha ott lett volna, .”

:
„Ő A FELTÁMADÁS ÉS AZ ÉLET
János 11,14-27
Jézus távolból is követte Lázár sorsát, és pontosan tudta, amikor meghalt, most pedig közli tanítványaival. Teszi ezt azzal a meghökkentő kiegészítéssel, hogy örül, amiért nem volt ott. Mintha fontosabb volna tanítványainak hite, mint a megrázkódtatás, ami a kis családot Betániában érte. A gyász megmozgatta az együttérző indulatokat Jeruzsálemben és környékén, sokan igyekeznek oda, hogy vigasztalásukra legyenek (érdemszerző cselekedetnek számított!). Ennyit tehet az ember halál és gyász esetén, hogy kifejezi együttérzését. Ha pedig mégis több tehető, csak azért lehetséges, mert Jézus néhány halottat feltámasztott, mint Lázárt is, jeleként annak, hogy hamarosan saját testében vívja ki a győzelmet a halál fölött, s mi erről bizonyságot tehetünk koporsónál, bezáródó síroknál, gyászolók vigasztalása során. De azért a puszta együttérzés sem fölösleges, ám nem az érdemszerzés végett. — Tamásban még mindig az mocorog, hogy Jézust ott meg fogják ölni. Jól van! Történjék akármi, menjünk mi is, legfeljebb meghalunk vele! Tamás nem is annyira a kétely, mint inkább a késedelmeskedő megértés, hitbeli megismerés kimetszett példája lehet.
Megérkeznek, s közben hírét veszik, hogy Lázárt már négy napja sírba tették. Mivel a halál napján már temettek, négy napja halt meg. Csüggesztő tényállás, mintha végképp lekéstek volna, és Jézus meg is áll, mintha várna valakire. Hamarosan odaérkezik Márta, s tüstént kiönti közös keserűségüket (32), hogy mindezt meg lehetett volna előzni, ha Jézus ott van, ha idejében érkezik. Hitvallása mégis nyitott az Isten tettei előtt, kimondja, hogy amit Jézus kér, megadatik neki. A reménytelenség ellenére is reménykedve hívő (Róm 4,18) vallomása ez. Bennünk is éljen legalább ennyi! Jézus válasza, látszólag, az akkorára kifejlődött zsidó feltámadás-hit nyomain halad: ‘Feltámad a testvéred!’. Igen, tudom, válaszol hasonló szellemben Márta, majd a feltámadáskor, az utolsó napon. Jézusban azonban új üdvállapot adatott mindenkinek, aki hisz, hogy ami addig csak a jövendő ígérete volt, benne jelenvalóvá lehessen számunkra, mert ő maga a feltámadás és az élet. Személyében már itt van, elkezdődött a jövendő, az Isten országa, a feltámadás és az örök élet. Mint amikor a rönkbe belevágják a fejszét. A fejsze éle ő, aki szétfeszíti a bűn, a betegség és a halál görcseit. Őbenne hit által részesedünk, s aki ily módon hisz, haljon bár meg testében, akkor is él őbenne és általa. Életünk alkalom a hitre, s aki a hitre időben jut el, halála idején sem fog örök halálra jutni. Jézus tehát nem azt mondja, hogy soha nem fog testében meghalni, hanem az örökkévalóságra tekintettel nem fog meghalni, nem jut az örök, a második halálra (Jel 2,11). Jézus rákérdez, hogy Márta hiszi ezt? Felelet rá az, hogy igen, meg egy teljesnek mondható Krisztus-hitvallás, hogy ő a Messiás, az Isten Fia, aki eljövendő a világba, ez jelenti a múlt próféciáit, Jézus jelenvalóságát, de dicsőségben Ieendő eljövetelét is.
Hitünk Jézus Krisztusban meggyőződés megváltó tettei felöl.
TALÁLKOZÁS MÁRIÁVAL
János 11,28-37
Csak sejtés lehet részünkről, hogy Lázár feltámasztását meg kellett előznie nőtestvérei: Márta és Mária találkozásának Jézussal. Talán ez a magyarázata annak, hogy Jézus, érthetetlen módon, a falu határánál vesztegel. Lehet, hogy a hely nem volt messze Lázár sírjától, de nem ez itt a lényeg; a hangsúly inkább azon van, hogy előbb a két gyászoló testvért kell kihoznia a halál igézetéből. Ezek szerint egy egész családi közösséget támaszt fel sorjában valamiféle halálból, míg aztán Lázárhoz elér. Mártával még csak boldogul, hívnia sem kell, mert magától indul Jézus elé, amint hallja, hogy érkezik. Mária sokkal összetörtebb, mozdulni is alig képes, őt éppen emiatt hívja, amit csak Márta szavaiból tudunk meg: ‘A Mester itt van és hív téged’. Mint aki levertségből éled, kél fel mindjárt a szóra. A felkelésre utaló két ige (29.31) ugyanaz, mint amikkel a feltámadást jelöli, írja le egyebütt is az ÚSZ. Mária minden igyekezete ellenére sem tud több szót kiejteni, mint amit az elmúlt négy napon közösen hajtogattak Mártával, hogy ha Jézus itt lett volna, nem halt volna meg a testvérük. Jézus Máriával nem győzködik, meglehet, hogy letörtsége miatt pillanatnyilag nem alkalmas biztató szavak befogadására, majd a tények fogják felrázni csüggedéséből. Jézus tekintettel van lelki alkatunkra és állapotunkra. — A részvét okán ott lévő zsidók közben Mária körül lábatlankodnak. Márta nem előttük adta át Jézus üzenetét, ezért aztán arra gondolnak, hogy Mária a sírhoz készül, hogy ott sírjon. Igyekeznek hát a nyomába, s vele egyszerre érkeznek Jézushoz. Lehet, hogy emiatt sem bocsátkozik Jézus biztató beszélgetésbe Máriával. Aztán őt is mélyen megindítja az általános zokogás, mely egy kis mesterkéltségtől sem mentes az együttérzők részéről, éppen az érdemszerzés okán.
Immár látni akarja Jézus a helyet, ahová Lázárt helyezték. Megmutatjuk, Uram, gyere velünk. Megindító rövid megjegyzés, hogy Jézus is könnyekre fakadt. Helytálló a kísérők észrevétele, hogy, lám, mennyire szerette Lázárt. Jézus hatalma és tettei szeretettel teljesek. Ebben is különbözik ő minden egyéb emberi vagy akár démoni hatalomtól. Nem is hatalmának van szeretete, inkább szeretetének van hatalma, mert az Isten szeretet (1Jn 4,8). Az már egészen más jellegű és áskálódó megjegyzés, amit csak úgy elejtenek, hogy azért Jézus is hallja; szinte belé döfik, hogy megtehette volna ő, aki a vak szemét megnyitotta, hogy ‘ez’ ne haljon meg. Netán félnek kiejteni egy halott nevét? Babonás félelem sejlik itt, ami a halál közelségében az embert elfogja. Jézus azonban majd nem fél kiejteni Lázár nevét! A sértő, oktalanul bíráló megjegyzés miatt is Jézus lelke mélyéig felkavarva lép majd a sírhoz, mert a lelke a halál vámszedőin háborodott fel (33).
Az örökké elégedetlen embernek sohasem jó úgy, ahogy az Isten adja. Okosabbnak tüntetné fel magát, megszabná Istennek mit, mikor, s hogyan tegyen. Végül is Jézus nem azért jött, hogy a halált mindenáron megelőzze, hanem hogy legyőzze, s e győzelemhez előbb tényleges halál kellett, elsőrenden az övé; a Lázároké, s a mienk ennek erőterébe lép.”

:
„	(ii) (11,17-27). Az evangélista talán a forrásművéből vette a Betánia elhelyezkedésére vonatkozó földrajzi megjegyzést, de ezt a részletet arra használta, hogy magyarázatot adjon a nagy számú, Jeruzsálemből való tanúra. Ők alkotják a kapcsolatot a jeruzsálemi hatóságokkal. Mivel Lázárt már négy napja eltemették, senki sem kérdőjelezhette meg a tényt, hogy ‘a halálból’ tért vissza. Márta hangot ad az általános elvárásnak, mely még a tömegben is megvolt. Annak, aki jól ismert csodáiról, képesnek kellett volna lennie meggyógyítani Lázárt (vö. 32.37. v.). Márta így megvallja hitét Jézusban, mely felismerte, hogy Isten a forrása Jézus hatalmának. Ez elválaszt] a őt a tömegtől, mely meglepődött Jézus tettein, és megosztott Jézus identitása kérdésében. Jézus szavai azt váltják ki Mártából, hogy kifejezze hitét a halottak eszkatológiai feltámadásában (pl. 5,28-29; vö. az eszkatológiai vallomással a 4,25-ben). Jézus ‘én vagyok’ kijelentése a hit megvallását követi. A 25b-26b versek ezután — jellegzetesebben jánosi megfogalmazásban (vö. 1,4; 3,15.16.36; 5,24,40,47; 10,10.18) — megmagyarázzák a ‘feltámadás és élet’ kifejezést annak az ígéretnek az értelmében, mely a hívőnek életet ígér. A ‘feltámadás’ szó csak itt és az 5,29-ben, az eljövendő feltámadásra való utalásban jelenik meg. A 20,9 kivételével a megfelelő ige, az használata azokra a mondatokra korlátozódik, melyek az ‘utolsó napra’ utalnak (5,29; 6,39.40.44.54). Így a ‘feltámadás és élet’ kifejezés összekapcsol egy hagyományos szót egy Jézusra vonatkozó jánosi jelzővel, az ‘élet’-tel. Ezek a szavak nem arra mutatnak, amit Jézus éppen most nyilatkoztatott ki, hanem az evangéliumban tett három krisztológiai állításra.
	(iii) (11,28-37) Az evangélista megalkot egy második jelenetet, amelyben Mária jön ki Jézushoz. Jézus mély érzelmeinek kinyilvánítását Márta kezdő megjegyzésének ismétlése keretezi (33b.35. v.). Az ige (33b. v.) haragos reakcióra utal, amely származhatott a forrásműből, ahol a gyászolók iránti harag szerepel. Az evangélista benső haragként vagy nyugtalanságként értelmezi. Még a tömeg is képes felismerni, hogy Jézus ‘szerette’ Lázárt (36. v).”

:
„Lázár nővérei és Jézus, 11,17-37
17-27. versek. Jézus és Márta
A szerepe a helyzetleírás. Míg az előző versekben a színhely a Jordánon túli Betánia, szereplői pedig Jézus és tanítványai, addig most új jelenet következik. Ennek helyszíne a Jeruzsálemtől 15 stadionra, azaz körülbelül 3 kilométerre fekvő Betánia — voltaképpen csak az Olajfák hegye és a Kidrón-völgy választotta el a fővárostól —, szereplői Jézuson és tanítványain (akik a következőkben nem szólalnak meg) kívül a három testvér meg a hozzájuk kijött gyászolók.
Jézus megérkezik ebbe ‘a másik’ Betániába, s úgy találja (), hogy Lázár már negyedik napja van a sírban. Az akkori közhit szerint három napon belül még feléledhetnek a tetszhalottak, de a negyedik nap már a biztos és visszavonhatatlan halál beálltát jelenti: a holttestek bomlása is jelezte ezt. Lázár zsidó szokás szerint illatos kenőcsökkel bekenve és szagos fűszerekkel meghintett leplekbe burkolva feküdt a sírban.
Lázár lakhelye s a sír, amelyben feküdt — mint láttuk-, a Jeruzsálemtől kelet felé tartó úton az első falu volt.
Amikor az evangélium megjegyzi , hogy ‘a zsidók közül pedig sokan’ () kimentek (ti. Jeruzsálemből Betániába), hogy vigasztalják Mártát és Máriát fivérük (halála) miatt, akkor ebből megtudhatjuk, hogy a két nővér közül Mártáé volt a társadalmi vezető szerep, mert őt említi előbb a szöveg. Ez a további eseményekből is kitűnik. De arra is következtethetünk, hogy ismert család lehettek ők hárman, különben csak a helyi lakosok osztoztak volna a gyászukban, nem pedig a fővárosi emberek (feltehetőleg vezető emberek, vö. 45-46. versek) egy része is. János evangéliuma szereplői között — és gyülekezeti hátterében — általában jobb módú és tanultabb emberek vannak, mint a szinoptikusoknál.
A írják le. Márta, ‘amint meghallotta’ ( [hós ékouszen]) — az eredeti szöveg az azonnali, késedelem nélküli cselekvést fejezi ki —, hogy Jézus megérkezett, elébe ment. Mária pedig otthon maradt A nővérek ilyen, eltérő magatartásával már Lk 10,38-42-ben is találkozhattunk. Ott is Márta volt az aktívabb kettőjük közül. Nem tudj uk, hogy szólt‑e Márta a nővérének arról, ami miatt ő elsietett.
A rejtett szemrehányásjellege könnyen fölismerhető: ‘Uram, ha itt lettél volna — de nem voltál itt! —, nem halt volna meg a fivérem!’ Mivel János evangéliumában minden csodatörténet egyben hitrejutás-történet, megállapítható, hogy Márta első szavaiban is megmutatkozik valamilyen kezdetleges hit: ha Jézus idejében ott van a betegágynál, tud segíteni, nehogy a legrosszabb bekövetkezzen.
A ennél jóval tovább megy: ‘de most is tudom’ (). Hite már nemcsak a múltra, de a jelenre is vonatkozik: hisz abban, hogy Jézus imáját Isten meghallgatja. Talán ez ellentétben áll a 39. verssel, ahol vissza akarja tartani Jézust a sírboltot befedő kő elmozdíttatásától, mert a holttestnek ‘már szaga van’, mivel Lázár már negyedik napja halott. Mégis, amikor Jézus imádságára apellál, hite mutatkozik meg. Ez a hit ambivalens, de kiindulási alapnak jó. A ‘de most is tudom, hogy bármit…’ nyitva hagyja (kitárja) a lehetőségeket a jelen és a jövő irányába.
A a végidei (eszkatologikus) feltámadásról szólnak. Jézus első felelete Márta szavaira biztató ígéret: ‘fel fog támasztatni () a fivéred’. Ezt a hitet Márta is osztja, ennek hangot is ad: ‘Tudom, hogy fel fog támadni, az utolsó napon.’ Jézus szavai azonban a 23. versben kettős értelműek: jelenthetik a távoli jövőben az eszkatologikus utolsó napot, de jelenthetik ‘az itt és most’-ot is. Az előbbi hit tradicionális a késői zsidóságban, az utóbbi viszont János evangéliuma nagy paradoxonjai közé tartozik, ami az erre az evangéliumra jellemző ‘realizált eszkatológiához’ tartozik. A végidei feltámadást a farizeusok is hitték, szemben a szadduceusokkal (Mk 12,18-27 par), az utóbbiak János evangéliuma keletkezése idején már semmi szerepet sem játszottak. A keresztények vitája a farizeusokkal nem a feltámadás lehetősége körül forgott, hanem Krisztus megtörtént feltámadása körül. Szépen írja Barrett (393): ‘Jézus jelenléte az eszkatologikus események elővételezését munkálja, és ezért tettei Isten dicsőségének jelei. Ahol ő van jelen, ott a megítélő és életadó isteni hatalom van munkában.’ Bultmann-nak pedig az a véleménye (307), hogy nemcsak a ‘majd egyszer’ és az ‘itt és most’ történő feltámadáshit különbsége tűnik ki e versekből, hanem az embertől független isteni tett és a hitben megragadható isteni tett következtében történő feltámadás különbsége is.
A éri el a történet a maga teológiai csúcsát. Jézus Márta tépelődő kérésére és hitvallására isteni önkijelentéssel felel: ‘Én vagyok a feltámadás és az élet.’ () A bevezetésben már volt arról szó, hogy Jézusnak minden eddigi ‘én vagyok’ kijelentése azonosítja őt valamilyen alapvető életszükséglettel (világosság, víz, pásztorlás, kenyér), de a 11,25 magával az élettel azonosítja. Ez a Prológusban előrevetített megállapításnál (‘őbenne volt az élet’, 1,4) is több: . Az ‘én vagyok’ kifejezések teológiájához lásd a 4,26; 6,35 és 10,7 verseket. Itt most csak annyit, hogy az ‘én vagyok’-hoz kapcsolódó életszükséglet mindig állítmánykiegészítőként szerepel Jézus ezen mondásaiban, ami most azt jelenti, hogy benne maga a feltámadás () és az élet () van jelen Márta előtt. Nemcsak feltámadást és életet ad, hanem ő maga a feltámadás és az élet (Farkasfalvy, II, 137). Ehhez kizárólag hit által lehet kapcsolódni. Aki hisz benne () és meghalna (), ‘az élni fog’ (), aki pedig él és hisz benne, az ‘soha meg nem hal’ (). A hívőt, ha meghal, a testi halál, a meghalás nem választja el tőle, aki maga az Élet. Ha pedig él a hívő, annak a számára nincs örök halál, mert Jézusban már a halálon diadalmaskodó örök életet kapta meg. A hívő életében nagyobb fordulat, amikor a hitetlenségből hitre jutva Jézussal, az élettel jutott örök kapcsolatba, mint akár a meghalás, akár a testi feltámadás. ‘Itt nem egy olyan teológiai tanító beszél, aki pusztán egy futurisztikus eszkatológiát jelenít meg, hanem az az Egyetlen, aki a Deut 6,4 sk. egyetlenegy Istenével egy: az Atyának a Fia’ (Wilckens, 178). Brown (II, 434) szerint a meghalt hívőnek feltámadott életet, az élő hívőnek örök életet ígér Jézus. Barrett pedig úgy próbálja összefoglalni a 25-26. versek titkát, hogy ‘Jézus a feltámadás és az élet. Tőle eltekintve nincs feltámadás, és nincs élet, és ahol ő jelen van, ott a feltámadásnak és az életnek kell jelen lennie.’ (393.) Lee (203) azt a kérdést veti fel, hogy itt testi feltámadásról és életről van‑e szó, vagy spirituálisról. Szerintünk mindkettőről, amit hatástörténetileg az apokrif János-akta bizonyíthat. Az ‘én vagyok’ kijelentés után Jézus az egyetlen ideillő kérdést teszi fel Mártának: — ‘Hiszed‑e ezt?’ () Ha egyszer az elhangzott ígéretek a hívőknek szólnak, logikus, hogy Mártától azt kérdezi: van‑e hite mindabban, ami most elhangzott. Márta ‘igen’-nel felel és arról tesz hitvallást, hogy már tudja, kivel áll szemben: ‘Te vagy a Krisztus (Felkent vagy héberül: ), az Isten Fia, aki a világra eljön.’ Ezzel látszólag elérte a Jánosi krisztológia csúcsát: nemcsak a legnagyobb messiási címekkel azonosítja Jézust, de vallja annak preegzisztenciáját is (Istentől jött e világra). Igaz, ezzel szemben felhozható, hogy a 39. versben majd, amikor Márta tiltakozik a sírkő elhengerítése ellen, a hitetlenség példája lesz, és Jézus akkor adandó válasza (40. vers) is csak lehetőségként szól Márta leendő hitéről. Lee (205-206), aki részletesen elemzi ezt a kérdést, rámutat Márta hitvallása pozitív és negatív vonásaira. Annyi biztosan állítható, hogy ha Márta hite nem is a csúcsra, a végkifejlethez, de biztosan az oda vezető út egyik fontos állomásához érkezett ezzel a hitvallással.
28-37. versek. Mária és a gyászolók találkozása Jézussal
Ennek a szakasznak a bevezetése , azt mondja el, hogy Márta titokban Jézushoz hívja a nővérét, erre Mária odasiet, s követik őt a házánál lévő részvétlátogatók. Az elbeszélés, az evangélista céljainak megfelelően, néhol túl szűkszavú (nem szól arról, hogy a két nővér együtt ment vissza a háztól Jézushoz), máshol meg nagyon is részletes (leírja még azt is, hogy mire vélték a látogatók Mária távozását).
A érdekes kifejezés, hogy ‘titokban’ () szólt Márta a nővérének, Máriának. Miért? Nyilván nem akarta, hogy a Jeruzsálemből érkezett ‘zsidók’, akik vigasztalni mentek a nővéreket (19. vers), meghallják ezt, és Máriával együtt a falu határába kimenjenek Jézushoz, s így, ahelyett hogy Jézus és Mária csak az ő jelenlétében találkoznék, egy egész sokaságtól körülvéve találkozzanak. Amit e versben Márta titokban súgott Mária fülébe: ‘A Mester jelen van, és hív téged’ — függetlenül (?) a szerző szándékától —, a keresztény evangelizációk történetében nagy hatású textussá vált, mert Jézus jelenlétét és személyre szóló hívását fejezte ki. A hívás állítmánya egészen pontosan nem a ‘van’, hanem a ‘jelen van’ (), ami talán az ugyanebből az igéből képzett , Jézusnak az ősegyház által várt jelenlétét, sőt visszatérését asszociálta az evangélium első olvasóiban. Mintha a ‘Jézus késett Lázár betegágyánál, s mégsem késett el, pedig már a sírban feküdt’ szituációból azt a vigasztalást merítették volna az első keresztények, hogy ‘nem késik el a visszajövetel ígérete teljesítésével az Úr’.
A teológiai célja az, hogy Mária azonnali készségét fejezze ki, hogy engedelmeskedjék a jézusi hívásnak. Az ‘amint meghallotta, gyorsan felkelt’ () minden szava: a két, aoristosban álló állítmány, az azonnaliságot kifejező ‘amint’ és a ‘gyorsan’ időhatározó mutatja ezt.
Márta nyilván megmondta testvérének, hogy hol találhatja meg Jézust — vagy Jézushoz kísérte őt —, ezért mentek a falu széléhez, ahol Jézus azon a helyen maradt, ahol előzőleg Mártával találkozott (‘ahová Márta elébe ment’). Ez a sírhoz közel fekvő hely lehetett.
A azokról a jeruzsálemi zsidókról tudósít, akik a gyászoló háznál voltak, és valószínűleg valamivel később indultak el onnan, a hirtelen távozó Mártát követve, akiről azt vélték (), hogy a sírbolthoz megy, hogy ott újból ‘kisírja magát’. Már a 19. vers említette, hogy ők vigasztalni jöttek () a gyászoló nővérekhez. Vallási kötelességüket (a gyászolók vigasztalása) teljesítő, a nővéreket szerető, de Jézusban nem hívő szereplői voltak ők a történetnek. Lee (207) szerint dramaturgiai szerepük hármas volt: 1. késleltették a történet végkifejletét, 2. tanúivá váltak Jézus halott-támasztó csodájának, és 3. megjelenítették ‘a veszély’ motívumát, hiszen híradásuk nyomán határozták el a Nagytanács tagjai (46-50. versek), hogy megölik Jézust. Nemcsak velük kapcsolatban szerepel azonban itt a félreértés-motívum (azt vélték, hogy Mária a sírhoz ment, pedig Jézushoz sietett), hanem Mártával kapcsolatban is, aki ‘titkon’ szólította nővérét, de nem tudta, hogy ez a látogatás egyúttal Jézus utolsó nyilvános szereplésének, a nagyhétnek, benne a passiónak a kezdete. Már a 7. vers erre mutatott, amikor Jézus azt mondta tanítványainak: ‘Menjünk el Júdeába!’, s nem azt, hogy ‘Menjünk el Betániába!’ A nővérek házánál lévő ‘vigasztalók’ azt látták, hogy Mária ‘felkelt és kiment’ (). Megkockáztatjuk azt a feltevést, hogy a szavaknak itt mélyebb értelme is lehet, mert az  nemcsak az ülő helyzetből felkelésre, de a feltámadásra () is vonatkozhat, például ApCsel 2,24: ‘akit az Isten feltámasztott’ (). A ‘kiment’ kifejezés () pedig betű szerint azonos azzal, amit a feltámadt Lázár sírboltból való kimeneteléről ír a 44. vers. Ahogyan Lázár feltámadása Jézus feltámadására utal, annak ‘elővételezése’, úgy Mária ‘felkelése és kimenetele’ Lázár feltámadására készít elő. Még egy érdekes szempontot említhetünk. ‘A zsidók’ azt vélték, hogy Mária azért ment el, hogy a ‘sírhoz menjen, és ott sírjon’, s nem tudták, hogy Jézus elé siet. Nem ismétlődött ez a jelenet, benne a kívülállók tévedése a Római Birodalomban minden vasárnap a keresztényekkel kapcsolatban? Tudjuk, hogy az őskeresztények gyakran tartottak istentiszteleteket a sírboltokban, Rómában pedig a híres katakombákban. Amit a kívülvalók a gyász, a halottkultusz engedélyezett megnyilvánulásának véltek (), az valójában Krisztus-kultusz, engedély nélküli keresztény istentisztelet volt! Azt vélték, hogy a keresztények ‘a sírhoz mentek, hogy sírjanak’, pedig a Feltámadottat imádták és vigasztalódtak!
A Mária találkozását mondják el Jézussal, s szerepeltetik ‘kórusként’ a Mária után siető ‘zsidókat’, beszámolnak arról, hogy nemcsak a nővérek és azok látogatói, de Jézus is sírva fakadt. Amikor Mária Jézushoz ért, ugyanazokat a szavakat mondta neki, mint Márta a 21b versben: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem!’ Volt azonban különbség is abban, ahogyan a két nővér Jézussal találkozott: Mária — eltérően Mártától — a fenti szavakat térdre hullva mondta el Jézus lábainál  Ez az imádat és alázat jele volt, mindkettő Mária hitét mutatta.”

:
„b) Jézus és Márta (11, 17-27)
11,	17		Mire Jézus megérkezett,
már úgy találta őt,
hogy négy napja a sírban volt.
18		Betánia pedig közel volt Jeruzsálemhez,
mintegy tizenöt stádiumra.
19		A zsidók közül pedig sokan elmentek
Mártához és Marjámhoz,
hogy vigasztalják őket testvérük miatt.
20	a	Amint Márta meghallotta, hogy Jézus jön,
elébe ment;
	b	Marjam azonban ülve maradt a házban.
21		Márta ekkor így szólt Jézushoz:
»Uram, ha itt lettél volna,
nem halt volna meg a testvérem.
22		De most is tudom,
hogy amit csak kérsz az Istentől,
megadja neked az Isten.«
23		Jézus erre ezt mondja neki:
»Feltámad a testvéred!«
24		Márta így szól hozzá:
»Tudom, hogy feltámad
a feltámadáskor az utolsó napon.«
25	a	Jézus ekkor ezt mondta neki:
»Én vagyok a feltámadás
és az élet.
	b	A bennem hívő,
ha meghal is, élni fog.
26	a	És minden élő és bennem hívő
nem hal meg örökre.
Hiszed te ezt?«
27		Ő így felel: »Igen, Uram!
Én szilárdan hiszem,
hogy te vagy a Krisztus,
az Isten Fia,
a világba jövő.«
A. A német (és a magyar) nyelvben nehézkesen ható participiumok alkalmat adnak arra, hogy néhány szót ejtsünk a 25b-26a fordításának problémájáról. A szövegben az »élni« és a »hinni« igék kölcsönösen feltételezik egymást: mindkét szó lelki síkon összefonódó eseményekre utal. Ezért azt a gyakran képviselt értelmezést, amely a 26a verssel kapcsolatban a halandók módján »élő« embert tartja szem előtt, helytelennek tartjuk. Úgy látszik ugyanis, hogy mindkét vers a lelki szempontból természetfeletti életről beszél. A 25b versben azonban a »meghalni« kifejezés a természeti halált jelöli, míg a 26a-ban a lelki halálra utal (vö. ugyanezzel a jelentésváltozással a 6,49-50 verseiben). Annak ellenére, hogy földi sírbolt felé közeledünk, csak mellékesen esik szó a természeti életről és halálról. — Ugyanebben a két versben (25b és 26a) a kétszer előforduló »meghal« szónak a görögben mindkétszer az »apothané« (konjunktívuszban álló aorisztosz) felel meg. Ez az időben rövid, pontszerű eseményt juttatja kifejezésre, és nem a múltat. A 25b verset illetően tehát a következő betű szerinti fordítás tartalmilag helytelen (ld. ezzel kapcsolatban a D pontot) és zavaró volna: »Aki hisz bennem, élni fog, még ha meghalt is«. Az elhunytak ugyanis már nem tudnak Jézusban hinni. A szerző gondolatai most sem az elhunyt Lázár körül járnak. — Figyelemre méltó a 26a versben az »örökre« (eisz ton aióna) kifejezés is. A mondat értelme nem az, hogy »nem fogja az örök halált elszenvedni«, hanem: »sosem fog (lelkileg) meghalni«. A 24. versben az elkoptatott »végítélet« kifejezés helyett újra a szó szerinti »utolsó nap« szókapcsolatot választottuk. A 6,39.40.44.54 és a 12,48 versekkel (valamint a 7,37 formulájával) való egybevetés mutatja, hogy János evangéliuma, amely állítólag teljesen jelenné teszi az eszkatológiát, meglepően gyakran beszél a végső feltámadásról és a végítéletről (12,48) . — A 27. versben az »én szilárdan hiszem« kifejezéssel a »hinni« ige perfektumát adtuk vissza. Ez az ünnepélyes bevezető összhangban áll az ezt követő hitvallással, amely három különböző messiási címről tesz említést.
B. Már első olvasásra feltűnik, hogy Márta Marjámhoz hasonló módon találkozik Jézussal. Ráadásul (a 21. és a 32. versekben) mindketten azonos szavakkal fordulnak felé. Ezért egyes értelmezők (például: R. Bultmann, W. Wilkens) nem alaptalanul feltételezik, hogy a Mártával való találkozás (teológiailag jobban átgondolt) leírása viszonylag kései betoldás. Mások úgy vélik, a Lázár feltámasztásáról szóló elbeszélésben eredetileg Márta volt a főszereplő. János számára azonban Marjam vált fontosabbá, mert ő ennek a Jézust illatos olajjal megkenő (vö. 12,3) asszonynak személyén keresztül tudja összekapcsolni a betániai történést Jézus szenvedésével (mondja például R. E. Brown). Mindenesetre az evangélista a húsvét utáni egyháznak szóló igehirdetés szempontjából alakította át a perikopát, és ebben az egyházban a feltámadás reményének foglalata az a Jézus volt, akiben és aki által lelkileg már a jelenben is birtokolta az életet.
A perikopa vizsgálatánál nem szabad átsiklanunk a kortörténetileg hiteles részletek felett. A 18. vers szerint Betánia »mintegy tizenöt stádiumra«, azaz 2700-2900 méternyi távolságban van Jeruzsálemtől. S. J. Saller, aki 1949-től kezdődően ásatásokat végzett a régi Betániánál, azt állítja, hogy ez a távolság az ősi Betániára, vagyis egy olyan településre illik, amelynek körülbelül a Kr. e. 1500-tól a Kr. u. 100-ig terjedő időszakban voltak lakosai. Lázár hagyomány szerinti sírboltja az egykori településen kívül található. A részvétlátogatások, amelyekről a 19. vers tesz említést, megfelelnek a halálesettel kapcsolatos zsidó szokásoknak. A »gyászolók vigasztalása« jótékonysági cselekedetnek számított, amelyet a zsidók nagyra értékeltek. Minthogy azonban az elhunytat már halála napján eltemették (vö. ApCsel 5,6.10), a részvétet a temetés (mediterrán vidéken helyesebb kifejezéssel: sírboltba helyezés)  napokban nyilvánították ki. A 17. versben említett »négynapos« időtáv (vö. a 11,39-cel is) megfelel annak a zsidó elképzelésnek, amely szerint a lélek a negyedik naptól kezdve nem tér vissza a sírhoz (azaz ettől fogva kizárt a tetszhalál esete). — A 18. és 19. verssel kapcsolatban a modern kommentárok helyesen jegyzik meg: az evangélista ügyel arra, hogy lehetőleg »sok« »Jeruzsálemből« érkező tanút szerepeltessen a leírásban.
C. A »volt pedig« kifejezés (18. v.) ismét megmutatja, hogy az evangélista mit akar hangsúlyozni: Jeruzsálem volt közel. Nem a halott a fontos, hanem az Úr küszöbönálló jeruzsálemi halála és feltámadása. A következő mondatok látszólag Lázár életre keltéséről szólnak, de a perikopa elsősorban arra a krisztológiai hitvallásra készíti elő az olvasót, amely a befejezésben hangzik el Márta ajkáról (27. v.).
A köszöntő szavak (21-24. v.) a földies reményekből (21. v.) és a korai zsidóság feltámadásba vetett hitéből (24. v.) indulnak ki. Jézus azonban fokozatosan elszakítja Mártát elképzeléseitől, és elvezeti egy újszerű életbe vetett reménykedés küszöbéhez, ahhoz a reményhez, amely húsvéttól kezdve mindazoknak birtoka, akik élő hittel kapcsolódnak Jézushoz (23. v. és 25-től). Mielőtt a beszélgetés csúcspontjához (25. verstől) érkeznénk, érdemes felfigyelnünk egy apróságra (22. v.): Márta szemében Jézus hatékony közbenjáró az Atyánál. Már a meggyógyított vak is ezen a véleményen volt (9,31), a 11,41-től pedig maga Jézus mondja nekünk, hogy az Atya »mindig meghallgatja« őt. Ő sokkal inkább ügyvédünk és szószólónk az Atyánál, mint valamennyi szent (14,16; 17,9; 1Jn 2,1; Zsid 7,25): a szentek csak azért közbenjárók, mert hitük által vesszőkké váltak a szőlőtőn, Krisztuson (15,7.16).
A távoli feltámadásban reménykedő Mártának (és valamennyi kereszténynek a húsvét és a parúzia között) Jézus ezt mondja: »Én vagyok (már most!) a feltámadás …«. A mondat folytatásában (»és az élet«) az »és« kötőszó magyarázatként, a »mivel« szóval azonos jelentésben szerepel (vö. 10,33; 18,35). A két kijelentést tehát nem szabad így elválasztanunk egymástól: »Mindenki számára a feltámadást jelentem, éspedig a gonoszak számára az ítéletre való feltámadást, a jók számára pedig az életre támadást«. Ezt annak ellenére sem szabad megtennünk, hogy az 5,29 különbséget tesz az életre és az ítéletre való feltámadás között. Ebben a versben ugyanis arról az ítéletről (3,18) és életről (5,24) volt szó, amely már a földön megkezdődik és az egyetemes végítéletkor válik teljessé. Ezzel szemben a 11,25-től kezdődő versekben nem az ítéletről van szó, és hiányzik belőlük az utolsó napra való utalás is, amelyről az 5,28-tól kezdődő, a 6,39.44.54 versek tesznek említést. A 25-től kezdődő részletben (miként az 5,24-26-ban is) Jézus azt hangsúlyozza, hogy mindazok számára, akik hallják hangját, ő már most megtestesíti az el nem múló életet, amelyből részesülni kezdtek. A 26a vers a 25b-hez viszonyítva fokozás. Jézus először arról biztosítja hallgatóját, hogy a »hívő« élni fog, még ha testileg meg is hal. Azután az »élőt« állítja előtérbe, és ezt mondja róla: a teljes életből részesülő hívőt még a testi halál sem fogja korlátozni az élet teljességében. Ebből a szempontból a szöveg olyasmit hirdet meg, ami sok vértanú és szent halálával kapcsolatban ismert számunkra: az egyház »születésnapnak« nevezi haláluk napját. — Végezetül Jézus ezt kérdezi Mártától: »Hiszed te ezt?« Ő pedig a mi nevünkben is megvallja hitét, amely nem valamilyen tanításba, hanem személybe vetett hit. Ez a beállítás nagyon jellemző János evangéliumára.
D. A 21-27. verseket a »requiem« alkalmával mind a mai napig evangéliumként szokták olvasni, és egyik részletét a latin Vulgata szövegét követve így fordítják: »Aki hisz bennem, élni fog, még ha meghalt is« (25b v.). Az A pontban említettük, hogy ez a fordítás megtévesztő. Jézus ugyanis e részletben lelkileg és testileg élő emberekről beszél. Kérdés, hogy az »én vagyok a feltámadás« (25a v.) kijelentés önmagában véve elegendő alapot ad‑e a bizakodásra, amikor egy nyitott sír előtt állunk. A válaszhoz pontosabbá kell tennünk: milyen értelemben mondhatjuk, hogy Jézus számunkra »a feltámadás«? Abban az értelemben feltámadás, mint a 2Mak 7,14 és 12,43 verseiben, ahol az igazak jutalomként remélik a világidő végén bekövetkező testi feltámadást? Vagy talán olyan módon, mint L. N. Tolsztoj »Feltámadás« című regényében, ahol az emberek a megtérés és az evangéliumi parancsok megtartása által »új életet« kezdenek? Az első felfogás ellen szól az a tény, hogy Jézus egy már jelen lévő valóságról beszél. A második nézetet látszólag az 1Jn 3,14 is támogatja: »Mi tudjuk, hogy a halálból átmentünk az életbe, mert szeretjük testvéreinket«. Ám a 25a-ban a »feltámadás és az élet« kifejezés nem a csupán erkölcsileg jelenvaló, és nem is a pusztán eljövendő metafizikai valóságra utal. Ismét az 5,24-29 egészíti ki perikopánk szövegét azzal, ami kimondatlan marad benne: aki hallgatja a Fiú igéjét, az már »átment a halálból az életre« (5,24; vö. a 8,51-gyel is). Jézus nem valamiféle új és fennkölt erkölcsi tanítás által biztosítja a lelki feltámadást, hanem az ő személye a felhívás arra, hogy kövessük őt. A halál felett aratott személyes diadala pedig alapjául szolgál annak, hogy ha részesülünk önzetlen szeretetének lelkületéből (vö. 13,34), azt is remélhetjük: majd az ő örök feltámadási győzelmében is részt veszünk. »A feltámadás« egy erkölcsileg új élet kezdetére utal, egyben a Krisztushoz tartozó hívők örök beteljesülésének is záloga.
c) Jézus és Marjam (11,28-37)
11,	28	a	Miután ezt mondta, elment,
és titokban szólt a testvérének,
	b	Marjámnak:
»A Tanító itt van, és hív téged.«
29		Ő pedig, amint (ezt) meghallotta,
gyorsan felkelt,
és odament hozzá.
30		Jézus azonban még nem ért be a faluba,
hanem azon a helyen tartózkodott,
ahol Márta találkozott vele.
31		Amikor a zsidók,
akik vele voltak a házban és vigasztalták,
látták, hogy Marjam hirtelen felállt és kiment,
követték őt;
mert azt gondolták,
a sírhelyhez megy,
hogy ott sírjon.
32		Marjam pedig, amint odaért, ahol Jézus volt,
meglátta őt,
leborult a lába elé, és így szólt hozzá:
»Uram, ha itt lettél volna,
nem halt volna meg a testvérem.«
…
A. A 33. versben egyes kéziratok a »felháborodott a lelkében és felindult« kifejezést így változtatták meg: »lélekben izgatottá vált, mint a felháborodott ember«. E változat szerzői helyesen ismerték fel, hogy nem egy zokogó ember dühkitöréséről van szó, hanem Jézus mély, belső megindultságáról. E javítási kísérlet eredményeként azonban a 33. versben színtelenné válik a »felháborodni« ige. Az említett változat azt sugallja, hogy János evangéliuma szerint Jézus ura az indulatainak is. Az a feltevés, amely szerint a 33. versben egy arám hagyományt fordítottak le helytelenül, aligha kielégítő magyarázat. — Ugyanebben a 33. versben a »lelkében« kifejezés annyit jelent, mint »szíve mélyén« (vö. 11,38). — A 28b versben a »tanító« (didaszkalosz) szó a »rabbi« megfelelője, amint erre az 1,38-cal kapcsolatban már kifejezetten utaltunk. A Nikodémussal folytatott beszélgetésben (3,2.10) a »didaszkalosz« kifejezés az »üdvös tanítás közvetítője« jelentésárnyalatot is hordozza. Ha a »rabbi« szót a szokásos »mester« kifejezéssel fordítanánk, elveszne ez a jelentésárnyalat, amely egyébként nagyon jól illik a Mártának szóló kinyilatkoztatási beszédhez. — A 31. versben (miként a 11,38-ban és a 20,1.3.4.6.8-ban) szó szerint ez a kifejezés áll: »a sírhelyhez« (eisz to mnémeion). Tekintettel arra, hogy Palesztinában a sziklába vájt sírok az előkamrákkal és az udvarral együtt többnyire egyetlen építményt alkottak, nincs okunk arra, hogy a görög kifejezést egyszerűen így fordítsuk: »a sírhoz«.
B. Az evangélista ebben a részletben olyan kevéssé ügyel a tér‑ és időadatokra, hogy ezekből nem kovácsolhatunk érveket a történet »hitelessége« mellett, de ellene sem. A befejező versben (37. v.) mindenesetre szerepel egy olyan megjegyzés, amely függetlenül a húsvét előtti adottságoktól kizárólag az olvasónak szól. A zsidók meggyőződéssel vallják, hogy Jézus képes a vakok meggyógyítására. A 9,18 szerint ezt nem hitték el. Vajon itt más zsidókra kell gondolnunk?
C. Biztos, hogy az a nézet, amely szerint Marjam az egyszerű nép hitét testesíti meg, amely megragad a látható csodánál, nem illik a Lázárról szóló történet teológiájához. Az elbeszélés csúcspontját a csoda alkotja, és a szűkszavú, az Úr lábához sírva leboruló Marjam az, aki erre a jelre rámutat. Minthogy János szerint Márta a sír előtt még az utolsó pillanatban is kételkedik (11,39b), aligha lehet ő a rendíthetetlenül bizakodó és hívő asszony megtestesítője. Az a tény, hogy Jézus korábban hosszabban is elbeszélgetett vele »teológiai problémákról« (11,21-27), nem feltétlenül mutatója Márta mély hitének. Jézus részletekbe menő beszélgetést folytatott Nikodémussal és a szamariai asszonnyal is. Anyjával Kánában, a kafarnaumi »királyi emberrel«, aki hitt szavának, a gyógyult emberrel a Beteszda-tónál vagy a vakon született emberrel, akit meggyógyított, nem beszélgetett hosszan. Minél közelebb van az ember Istenhez, annál természetesebben válik nyilvánvalóvá az ő jelenléte a türelemben.
Az evangélista célja kettős: egyrészt szembe akarja állítani Jézust a halál hatalmával, másrészt megpróbálja előkészíteni a csodajelet. Az előkészítés érdekében szerepelteti Márta testvérét (28. v.). Az ott tartózkodó vendégek elmennek Marjámmal együtt, és így az életre keltés tanúivá válnak. A »titokban« szólás (28a v.) arra emlékeztet, hogy a szinoptikusoknál Jézus utasítása szerint senkinek sem szabad elhíresztelni az ő csodatévő hatalmát (például: Mk 1,34.44 és párhuzamos helyek). Az eseménysor előre lendül, amikor Jézus a síró embereknél a temetési hely felől érdeklődik (34. v.). Az odavezető úton együtt sír a sírókkal (vö. Róm 12,15). A zsidók azonban szemmel láthatóan nem a részvét jelének tekintik könnyeit. Sírását az elveszített barát miatti szomorúság kifejeződéseként értékelik (36. v.), illetve könnyei láttán erre a következtetésre jutnak: meg tudott gyógyítani vakokat, de nem volt képes arra, hogy megakadályozza barátjának halálát (37. v.). Bármennyire szerette volna ezt megtenni, nem tudta. E félreértés hátteréből jól kiemelkedik az ezzel ellentétes igazság: Jézus nem önző módon cselekszik, és hatalmát nem korlátozza a halál.
Az evangélista nemcsak Lázár életre keltésének jelenetét készíti elő, hanem bemutatja Jézus első személyes találkozását is a halál hatalmával. A szinoptikusok leírják, hogy Jézus miként élte át előre halálküzdelmét a Getszemáni-kertben. János a Kedron-völgyében lejátszódó esemény kapcsán már egyetlen szót sem szól Jézus belső küzdelméről. Az ő evangéliumában a világosságnak a sötétséggel folytatott küzdelme már a második főrész (13,1-től) kezdete előtt befejeződik. Nem csupán a 33. versben, hanem a 11,38-ban és a 12,27-ben is hallunk még a »hússá« lett Úr megrendüléséről. A 33. vers Jézusa mélységesen szenved a bűn és a halál miatt. Belső felháborodása olyan, mint valamiféle hadüzenet. Az a tény, hogy a zsidók szóba hozzák a meggyógyított vakot (37. v.), arra készít fel bennünket, hogy Jézusban ne csak »a világ világosságát« ismerjük fel, hanem a halál felett diadalt arató személyt is, vagyis azt, akinek az Atya megadta, hogy »élete legyen önmagában« (5,26).
D. Vannak, akik kapcsolatát félreértve ezt hangoztatják: nem az a fontos, hogy Jézus csodákat tett, hanem azok a szellemi igazságok a lényegesek, amelyeknek a csodák csupán jelei. Szerintük a jeleknek csak abból a szempontból van jelentőségük, hogy az örök élet közvetítőjére utalnak. Felesleges az a kérdés, hogy a csodákban az evangélista rendkívüli történeti eseményt ír le, vagy sem. Mások ezzel szemben helyesen hangsúlyozzák: az evangélista úgy hiszi, hogy a csoda, amelyet szellemi valóságra utaló jelként ábrázol, egyben történeti esemény is. Ez a szemlélet a szinoptikusokra éppúgy jellemző, mint Jánosra. Sok csoda szerintük is a jel szerepét tölti be: így például a kenyérszaporítás Krisztus igaz tanításának jele, szemben a »farizeusok kovászával« (Mk 8,14-21; Mt 16,5-12), a vak Bartimeus meggyógyítása Jerikónál pedig az üdvösséget hozó szenvedés útjának felismerésére utal (Mk 10,52 és párhuzamos versek). A szinoptikusok esetében is érvényes: amikor a csodát jelként mutatják be, a történetiség kérdését nem akarják teljesen elhanyagolni.”

:
„Húsvét 2. napja
Amikor aztán Jézus odaért, megtudta, hogy már négy napja a sírban van. Betánia pedig közel, mintegy félórányira volt Jeruzsálemhez, ezért a zsidók közül sokan elmentek Mártához és Máriához, hogy vigasztalják őket testvérük miatt. Márta, amint meghallotta, hogy Jézus jön, elébe ment, Mária azonban otthon maradt. Márta ekkor így szólt Jézushoz: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem. De most is tudom, hogy amit csak kérsz az Istentől, megadja neked az Isten.’ Jézus ezt mondta neki: ‘Feltámad a testvéred!’ Márta így válaszolt: ‘Tudom, hogy feltámad a feltámadáskor, az utolsó napon. ‘Jézus ekkor ezt mondta neki: ‘Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él; és aki él, és hisz énbennem, az nem hal meg soha. Hiszed‑e ezt?’ Márta így felelt: ‘Igen, Uram, én hiszem, hogy te vagy a Krisztus, az Isten Fia, akinek el kell jönnie a világba.’ Miután ezt mondta, elment, és titokban szólt a testvérének, Máriának: ‘A Mester itt van, és hív téged.’ Ő pedig, amint ezt meghallotta, gyorsan felkelt, és odament hozzá. De jézus még nem ért be a faluba, hanem azon a helyen tartózkodott, ahol Márta találkozott vele. A zsidók, akik vele voltak a házban, és vigasztalták, látták, hogy Mária hirtelen felállt, és kiment. Utána mentek tehát, mert azt gondolták, hogy a sírbolthoz megy, hogy ott sírjon. Mária pedig, amint odaért, ahol Jézus volt, meglátta őt, leborult a lába elé, és így szólt hozzá: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem.’ (Jn 11,17-32)
ESÉLY A HALÁLLAL SZEMBEN
Valamiképpen dűlőre kell jutnunk a halállal, az elmúlás kérlelhetetlen tényével, mert különben életünket mindenestül el fogja nyomorítani. Ott lesz minden gondolat alján, ürmöt csempész örömünkbe, elrajzolja terveinket, megzavarja időérzékünket, felületessé teszi kapcsolatainkat, és igazolja önzésünket. Pál apostol a régi kocsmai bölcsességgel világítja meg ezt a halál igézetében kibicsaklott gondolkodásmódot: ‘Együnk és igyunk, mert holnap úgyis meghalunk!’ (1Kor 15,32) Dolgunk van a halállal akkor, amikor szívünkhöz nőtt emberek kilépnek az életünkből, mint a betániai nővérek, Mária és Márta életéből testvérük, Lázár. De dolgunk van vele akkor is, amikor reánk kerül a sor, és nekünk kell lelépni a színről, mindent magunk mögött hagyva.
Nyomasztóak az elmúlás tünetei is, mint például Lázár negyednapra bomlani kezdő testének szaga, de az igazán fájdalmas és egyben megalázó az egészben . ‘A halál nem vitapartner’ — írja Örkény István egyik regényében, és igazat kell adnunk neki. Nem áll szóba velünk, sehogy sem enged, még ha patakokban ömlik is a könnyünk, és a halálfélelem kész a legváratlanabb pillanatban, talán álmainkban, de éber állapotban is reánk törni. Megpróbáljuk ugyan az élet természetes velejárójának tekinteni, mégis minden idegszálunkkal . De mindhiába, ahogy Heine egyik versében írja: ‘Makacsul kérdezünk mind-addig, míg végül egy marék földdel betömik a szánkat, de hát egyáltalán milyen válasz ez?’ (Lass die heil’gen Parabolen) Hát valóban nincs semmi esélyünk a halállal szemben?
Gyászolók, szerettük halála miatt vigasztalásra szoruló emberek állnak előttünk a János evangéliumából vett alapigében. Ők azonban minden bánatuk ellenére is Jézussal, és ez jelenti az esélyt számukra, mert ebben a párbeszédben gyökeresen megváltozhat a halálról vallott felfogásuk, úgyhogy ennek következtében a reménytelenség helyébe megtartó reménység léphet.
Az ilyen sikeres párbeszédnek megvannak a feltételei. Mindenekelőtt . Kételyeinket és vádaskodásainkat ne söpörjük a szőnyeg alá, és merjük a legilletékesebb, az élő Isten színe előtt vállalni. Mert nem tekinthetjük másnak Mártának, s majd később Máriának a megjegyzését a Mester késedelmes megjelenéséről, mint szemrehányásnak. Bizonyára alaposan meghányták-vetették ezt a körülményt, és egyetértésre jutottak a megítélésében, hiszen egymástól függetlenül mindketten ugyanazokkal a szavakkal fejezik ki neheztelésüket Jézusnak. De ne fojtsuk magunkba bizonytalankodásainkat kötelező hittételek felidézésével sem, mint például Márta a farizeusi feltámadáshitre hivatkozva, mert az élet és halál mezsgyéjén cserbenhagynak azok a hittételek, amik nincsenek kellően megalapozva, és amelyekből hiányzik a meggyőző erő. A párbeszédnek az őszinteségen kívül a dolog természeténél fogva van még egy feltétele, mégpedig az, hogy jusson szóhoz és az őt megillető figyelemhez a másik fél, . Márta és Mária azért vigasztalódhattak meg fájó veszteségükben, mert hosszú ismeretség után is nyitottak tudtak maradni Jézus szempontjainak elfogadására.
János az evangéliumában nem egy ilyen lelkipásztori beszélgetést őrzött meg számunkra. Gondolhatunk a Nikodémussal vagy akár a samáriai asszonnyal folytatott párbeszédre. Az evangélista nyilván nagyon fontosnak találta, hogy Jézussal ‘közösségben’ és ezen belül . Szerinte ugyanis a hitünk tartalma lehet vitatott, de ha a párbeszéd Jézussal nem szakad meg — a szőlővessző a tőkén marad! (Jn 15,5) —, nincs veszve még minden, a hit még helyreigazodhat, erőre kaphat.
Jézus és Márta párbeszédében a hangsúly a haláleset körülményeiről, az elmúlás jeleiről, a bekövetkezett pótolhatatlan veszteségről a hangsúly egyre inkább esik. Kiderül, hogy a halál nem akkor veszíti el a hatalmát felettünk, ha mérlegelve a túlélés esélyeit meredten és egyre csüggedtebben nézünk sírunk mélyére, hanem ha meggazdagodunk Jézus ismeretében, és mind életben, mind pedig halálban ragaszkodunk hozzá. Márta és Mária Jézust Mesternek szólították, nyilván mert Istentől jött tanítónak tartották. De meglátták benne Isten emberét, különleges megbízottját is, aki Illéshez (1Kir 17,21k) és Elizeushoz (2Kir 4,32k) hasonlóan meghallgatásra talál Istennél, aki azután visszaadja annak a hozzátartozónak életét, akiért hozzá fordultak.
A nővérek hitének azonban tovább kell lépnie. Magában Jézusban, az — hangzik Jézus részéről a sajátos Jánosi önkinyilatkoztatás. Nem a halál természetében akad tehát egy hézag, amelybe a kétségbeesett lélek a lábát vetheti, hogy abból reménységet merítsen, hanem rátekinthet és belekapaszkodhat abba, akin nem vehet erőt a halál, és aki Isten számára elfogadható élettel ajándékozza meg a benne hívőt. Érdemes itt a neves magyarázóra, Schlatterre figyelnünk, aki szerint Jézus önkijelentésében ‘nem felesleges hozzátoldás az »élet« említése a »feltámadás« mellett. Életnek ugyanis csak az mondható, amit azok kapnak, akik üdvösségükre fognak feltámadni.’ A feltámadás önmagában még nem a reménység teljessége. Egy ilyen félreértést az evangélium már korábban eloszlatott: ‘Akik a jót cselekedték, az élet feltámadására fognak előjönni.’ (5,29)
Amikor pedig Jézus rákérdez, hogy Márta hittel fogadja-e, amit ő önmagáról kijelent, a párbeszéd elérkezik a csúcspontjához. Márta így felel: Ami rövidre fogva azt jelenti, hogy Isten általa viszi végbe szabadító, megváltó művét. Végül is a halál egyetemes hatalmával szemben . Így már nem törékeny hiszékenység valamiféle halál utáni létet feltételezni, hanem megalapozott reménység. Ha Jézus feltámadott, és rést ütött a halál tömör falán, akkor ezzel nekünk is utat nyitott.
A halállal szemben is helytálló, megalapozott reménység Jézus személyén túlmenően is épít. Mert csak így lehetünk bizonyosak afelől, hogy a Jézusban nyújtott ígéret személyesen nekünk is szól, és a mi Urunk nem vesztett el minket szeme elől. Van Márta és Mária szemrehányásában valami igazság: . Mert Jézus jelenlétében a halálnak mindenképpen meg kell hunyászkodnia. Csak mozgósítania kell Isten világának az erőit, s Lázár sorsa jóra fordul. Mindenkinél közelebb van hozzánk, kész megtörni a halál hatalmát. Azt szoktuk gondolni, hogy a halálban mindenki egyedül marad, ezt a végső harcot magányosan kell megharcolnia. A sír partján, de azon túl is érvényes Jézus ígérete: (Jn 14,18).
Ha Jézuson és jelenlétén fordul meg végső sorsunk, akkor őt kell egyre jobban megismerni és megragadni, hogy a reánk váró túlvilág viszonyairól valamiféle képet alkothassunk magunknak. Feszítő kérdéseinkre nem ‘odaát’ van a válasz. Fogalmaink és várakozásaink a földi lét tapasztalataihoz igazodnak, s ezért még ha lenne is valami helytálló sejtésünk a másvilágról, nem tudnánk megfogalmazni (vö. 2Kor 12,4). Viszont magunkévá tehetjük azt a jánosi szemléletmódot, amely szerint az örök élet már a földi életben elkezdődik. Akkor, amikor a hit által Jézussal lépünk kapcsolatba, és jön létre maradandó közösség ővele. Ez akkor is igaz, ha a halál a Jézusra talált embereket is utoléri. Ha meg is kell kóstolniuk a halált, . (26. v.)
Egy Jézussal eltöltött élet tapasztalatai után a halál utáni reménységeink is megtelhetnek gazdag színekkel. Az agg Polükarposz, Szmirna egykori püspöke felelte az őt Krisztus megtagadására rávenni akaró római helytartónak: ‘Nyolcvanhat esztendeje szolgálok neki, és ő engem semmivel meg nem bántott. Hogyan átkozhatnám meg az én királyom?! Én keresztyén vagyok!’ Vállalta a kínos halált, mert ahhoz kívánkozott, aki már földi életében jó volt hozzá. , és ezáltal a két idősík között kölcsönhatás jön létre. Ezért találóan mondja Schlatter: ‘A Jézushoz kapcsolódó hit alapozza meg a végső reménységet, ugyanakkor a végső reménység ható erő már most, halandó életünkben.’
A húsvéti hitben élő ember nem veti meg a halált, és nem hívja ki maga ellen. De nem is tartja végső valóságnak. Mert , aki Krisztus által cselekszik értünk és velünk. (Rm 4,17) Erre érzett rá Berzsenyi Dániel, amikor a című versének utolsó strófájában így vall:
Bizton tekintem mély sírom éjjelét!
Zordon, de oh nem, nem lehet az gonosz,
Mert a te munkád: ott is elszórt
Csontjaimat kezeid takarják.
Kész patronok, vaktöltények helyett, melyek a halálnak mit sem ártanak, vállaljuk hát a párbeszédet a mi Urunkkal, a végső következmények levonásáig!”

:
„Sírparton
János 11,22-26
Húsvét II. ünnepe

Krisztus feltámadása nem egyszerű történeti kérdés, hanem létkérdés. Egyszer mindenki rájön arra, hogy Krisztus feltámadása nem Krisztus magánügye, hanem az én ügyem is. Ha előbb nem, akkor a sírparton bizonnyal felvillan előtte ez a kérdés. Lehet, hogy a saját sírjának a partján. Lehet, hogy a szerettei sírjának partján.
A mai ige is egy sírpartra állít minket. A bethániai temetőben folyik le ez a párbeszéd Jézus és Márta között Lázár sírjának közelében. Jertek, figyeljük meg, miről van szó a sírparton!
1. A bethániai gyászházban s a történet további folyamán Lázár sírjánál is sokan vannak.
Nemcsak Jézus van ott a tanítványaival, s a két gyászoló tetvérrel, Mártával és Máriával, hanem sok zsidó is van ott. A 19. v. szerint a zsidók közül sokan mentek Mártához és Máriához, hogy vigasztalják őket az ő testvérük felől. Vajon mit tudtak mondani ezek a részvétlátogató zsidók a gyászbaborult testvérpárnak? Bizonnyal elmondták a szeretet és az együttérzés mondatait. Nem szabad ezt lebecsülni! A fájdalomtól didergő szívnek olyan a jó szó, mint a felhők mögül kibújó melegítő napsugár. De vajon tudtak‑e ennél többet nyújtani? A sírparton a zsidók többsége ugyanolyan reménytelenül állt, mint a pogányok, vagy a mai elpogányosodott keresztyének. Csak a farizeusoknak volt reménységük a halottak felől, ők vallották a feltámadást, a szadduceusok azonban egyenesen tagadták (Máté 22,23), Csel 23,68). A feltámadási reménység tehát nem volt általános, inkább az volt a felfogás, hogy a halállal mindennek vége, a halál után nincs semmi.
Első pillanatra megnyugtató ez a gondolat a sírparton, hiszen az élet sokszor oly nehéz, úgy bele tud fáradni az ember! Mint a fáradt gyermek anyja ölébe, mint az agyonhajszolt robotos a fekhelye után, úgy vágyódik néha az ember a ‘pihenés’ után. Beh jó is lenne meghalni! Lefeküdni fáradtan, mély álomtalan alvásba merülni, s azután sohasem ébredni fel többé! Ami megmarad még belőlem, az is lassan porrá lesz. Talán a sírom fölött növő füvet fogom táplálni, hogy kövérebb legyen s több tejet adjon tőle a fölöttem legelésző tehén. Talán vályogot fognak vetni a poromból és téglát égetnek belőlem. Belekerülök palota falába vagy kunyhó fundamentumába. Mindebből azok sem tudnak már semmit, akik csinálják, s én sem, akivel mindez történik.
Egy kis baj van azonban ezzel a megsemmisüléssel. Az emberben olthatatlan életösztön van. A halálvágy, a megsemmisülés óhajtása  mindig rendkívüli jelenség. Ezenkívül rendszerint csak elméleti az egész. Mihelyt időszerűvé válik, s kopogtat ajtónkon a halál, egyszerre minden áron szeretnénk élni. Legalább még egy kicsit!
Ugyanez az életösztön kérdőjelezteti meg velünk az utolsó pillanatokban a megsemmisülés gondolatát. Az ember előtt felrémlik a nagy ‘hátha!’ Hátha mégis igaza van a papoknak, meg a Bibliának! Sok haldokló utolsó perceit tette már borzalmassá ez a bizonytalansági érzés.
Ha pedig nem a magunk sírjának partján kell megállanunk, hanem a szeretteink valamelyikénél, akkor meg a szeretet tiltakozik bennünk az ellen, hogy a halál után nincs semmi. Az egész temetőkultusz, a sírok gondozása, mind-mind a szeretet tiltakozása: Nem igaz, hogy a halálban mindennek vége! Nem igaz, hogy aki meghalt, az nincs többé!
Míg tárgyilagos szemlélőként vagy az élet közönyös vándoraként nézed más sírját, addig lehet, hogy te is könnyen mondod: A halál után nincs semmi…, de ha majd olyan sír mellett kell megállanod, amelynél érdekelve vagy, vagy úgy, hogy abba a sírba téged fognak betemetni, vagy úgy, hogy a szíved van érdekelve valamelyik szeretted sírjának partján, akkor egyszerre elkezd lázadni az életösztönöd és a szíved szeretete: Nem igaz, hogy a halálban nincs semmi!
2. A bethániai temetőben nemcsak ilyen gondolkodású emberek vannak
Ott van Márta, aki hisz a halottak feltámadásában. Ezt mondja Jézusnak: ‘Tudom, hogy feltámad a feltámadáskor az utolsó napon’. Lázár sírpartján tehát az ő szívében ez a gondolat él: Lesz feltámadás.
Aki ezzel a tudattal tud megállani kedvese sírjának partján, az nagy kincsnek van birtokában. Húsvéti hite van. Emellett a húsvéti hit mellett is azonban marad még fájó bizonytalanság és megoldatlan kérdés. Az egyik ilyen kérdés az, hogy mi van most az én kedves halottammal. Hol van’? Tudok‑e hatással lenni őreá s ő tud‑e hatással lenni énreám`? Mártában is ott bizonytalankodott valami ilyen. A késve érkező Jézust, ezzel fogadja: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem’ (21. v.) Legtöbben úgy értelmezik Mártának ezt a fájdalmas mondatát, mint a szemrehányás szavát, vannak azonban, akik arra mutatnak rá, hogy már csak azért sem lehet ez szemrehányás, mert az események időbeosztását számítva Lázárnak oly időben kellett meghalnia, mikorra Jézus emberileg meg sem érkezhetett volna. Akárhogy áll is a dolog, bizonyos, hogy ebben a mondatban Márta Jézus hatalmába és szeretetébe vetett bizalmáról is bizonyságot tesz. Mintha csak ezt mondaná: Ha itt lettél volna, tudom, nem engedted volna meghalni a testvéremet. Erre mutat szavainak folytatása is: ‘De most is tudom, hogy amit csak kérsz az Istentől, megadja neked az Isten’ (22.v.). Márta tehát Jézus közbenjáró imádságára vár, mégpedig bizalommal vár. Az is világos, hogy Lázárért való könyörgést vár s ha nem is mondja, valószínű, hogy a Lázár üdvösségéért való könyörgést vár. Jézus, aki mindent megtett azért, hogy az élők megtérjenek, holtak üdvösségéért itt sem imádkozik, de ez az eset is mutatja a holtak utolsó napon történő feltámadásának húsvéti hite mellett is jelentkező nyugtalanságát a szerető szívnek.
Van még egy másik nehéz kérdés is. Amikor Márta azt mondja Jézusnak a feltámadásra utaló szavaira: „Tudom… az utolsó napon’ (24.v.), ennek a három utolsó szónak különös, fájdalmas hangsúlya lehet. Nemcsak egyszerű időpontközlés ez, hanem fájdalmas sóhaj is: Az utolsó napon! Mikor lesz az? De nehéz lesz azt kivárni! Bizonyos, hogy nehéz kivárni a halál és a feltámadás közötti időt. Mártáéknak csak négy nap volt ez az idő, de ez is mennyi fájdalommal volt tele! De épp az ő esetük mutatja a vigasztalást is. Amikor a fájdalommal mondja, hogy csak az utolsó napon fog Lázár feltámadni, már épp itt is van az utolsó nap, s jóformán már csak pár perc választja el őt a viszontlátástó. Ne nyugtalankodj hát, lehet, hogy közelebb van hozzád a feltámadás, mint gondolod!
3. A bethániai temetőben ott van Jézus is. Neki is van szava a sírpartot
Ezt mondja: ‘Én vagyok a feltámadás… soha meg nem hal’ (25-26.v.). Mintha csak ezt mondaná: Van élet!
A jövőből a jelenbe irányítja a tekintetet s kimondja a nagy szót: A hívő számára meghalt a halál. Nincs többé. Ő is megöregszik ugyan, ha eljár fölötte az idő. Az ő élete is bekanyarodik a sírverembe, amikor annak rendelt ideje elérkezik, ő is porrá és hamuvá válik, hiszen ő is porból vétetett, ez a halál azonban mégis egészen más, mint a hitetlen halála. Nincs borzalma. Olyan, mint a méregfogától megfosztott, ártalmatlanná tett kígyó. A halál fullánkja a bűn. A bűn miatt borzalmas a halál. Neki azonban bűne megbocsáttatott, vétke Krisztusban elfedeztetett, élete az Istennel való közösség s ezen nincs hatalma a halálnak. Sőt! Szolgája a halál. Ijesztő csontváz helyett királyi követ, aki hazahívja őt. Boldogan siet hívó szavára, mint mennyegzőre a menyasszony. Mivel élete Isten dicsőségére való volt, halála is Isten dicsőségére való, mint a Lázáré.
A hívő nemcsak saját sírpartján tud Jézussal így kiáltani: Van élet!, hanem szerettei sírpartján is. Kikkel egy volt az életben az Istennel való közösségben, egy marad a halálban is. Tud örvendezni is a sírparton. Nem érzi kegyeletsértésnek, ha régi evangélikus szokás szerint a sírparton ez az ének csendül fel: ‘Jer, dicsérjük Istent, szívvel, szájjal, lélekkel!’ Mindennek Krisztus feltámadása a záloga. A feltámadott, s élő Krisztusban lesz mindez a hívőé. Így válik húsvét történeti kérdésből az ember sorskérdésévé.
Nincs semmi! Lesz feltámadás! Van élet! Melyiket mondod te a sír partján? És melyiket hiszed? Mert nem azon fordul meg a sorsunk, hogy melyiket mondjuk, hanem azon, hogy melyiket hisszük. Azzal végződik a mai szentlecke: ‘És aki csak él és hisz én bennem, soha meg nem hal. Hiszed‑é ezt?’ Hangozzék ki ebben a kérdésben az igehirdetés is! Nem én kérdem tőled, nem az egyház kérdi e húsvét ünnepében, hanem maga a Feltámadás és az Élet, Jézus Krisztus kérdi: Hiszed‑e ezt?
Spinozáról, a nagy filozófusról mondják, ki korának egyik legélesebb eszű gondolkodója volt, hogy egyszer végigolvasta János evang. 11. fejezetét, Lázár feltámasztásának történetét, s utána hosszan elgondolkodott, majd így szólt: Egész bölcseleti rendszeremet odaadnám azért, ha hinni tudnám, ami ebben a fejezetben meg van írva.
Kérd a hitet! Vállald a hitet! És a feltámadás és az élet Ura ajándékba adja neked ezt a hitet. Ámen.”

:
„Lekció: János 11,1-27
Alapige:
‘Monda néki Jézus: Én vagyok a feltámadás és az élet: a ki hisz én bennem, ha meghal is, él; És a ki csak él és hisz én bennem, soha meg nem hal. Hiszed‑é ezt?’
János 11,25-26
Lázár halálának és feltámadásának a története nemcsak János evangéliumának, hanem mind a négy evangéliumnak egyik legcsodálatosabb és legmegragadóbb elbeszélése. Mégpedig nemcsak azért, mert olyan hallatlan nagy csoda történik benne, mint egy halott feltámasztása, hanem azért is, mert maga az elbeszélés rendkívül megragadó, finom, szemléletes. Két részre oszlik a történet: az egyik Lázár betegségéről és haláláról szól, a másik pedig Lázár feltámasztásáról. Most csak az első felét olvastam föl az egész elbeszélésnek, azt, ahol Lázár haláláról van szó, egy kedves családot ért megpróbáltatásról és gyászról, tehát a szomorúbb felét, — de mégis mennyi drága vigasztalás van abban is! Való igaz, hogy az evangélium magyarul annyi, mint örömhír, örömüzenet, lám: még amikor gyászeset van is leírva az evangéliumban, az is tele van örömmel, csodálatos vigasztalással! Szinte így lehetne összefoglalni a felolvasott rész tartalmát: egy halálesetről szóló örömüzenet! — Ennek az igeszakasznak a végtelen gazdag tartalmából szeretnék fölmutatni és továbbadni néhány drága gyöngyszemet!
Nagyon komoly mondanivalója van az Úrnak számunkra már abból is, ahogyan a két testvér, Márta és Mária, megüzenik Jézusnak testvérük betegségét: ‘Uram, ímé, a kit szeretsz, beteg!’ (3. vers) — Ebben mindenekelőtt az a vigasztalás, hogy a betegség vagy bármi más megpróbáltatás, kellemetlenség, nyomorúság nem azt jelenti, hogy Jézus nem szeret! Ezért jó ezt tudatosítani magunkban, mert gyakran előfordul, hogy odaáll a Kísértő a beteg ember mellé, a szenvedő ember mellé, igyekszik belopni szívébe a gyanút: Látod, hát még mindig azt hiszed, hogy szeret téged az Isten?! Hát, lám: így szeret téged az Isten?! Ezt jelenti az Úr szeretete?!
Nos, hát igen: azt is eléri a betegség és minden más földi baj, sőt a halál is, akit az Úr szeret! Egyetlen szenvedő lélek se engedje közel magához a kísértést, hogy talán megfogyatkozott vele szemben az Úr szeretete! Milyen bátran, milyen hittel állítja a két nővér: ‘Uram, ímé, a kit szeretsz, beteg!’ Nincs ebben semmi méltatlankodás, perlekedés, vagy: hogy lehet ez?! És Jézus nem utasítja vissza: nem mondja, hogy nem igaz, én nem szeretem Lázárt. — Sem azt nem mondja, hogy lám: az Isten büntetése ez a betegség Lázáron, mert ilyen meg olyan volt. Sőt, tudjuk, hogy igen, valóban szerette az Úr Lázárt is, meg a két nővérét is, hiszen gyakran megfordult náluk, amikor Jeruzsálemben tartózkodott. Rendszerint Lázárék bethániai kis otthonában szállt meg, ott mindig volt fejét hová lehajtania, s közismert volt a meghitt barátság, szeretet-kapcsolat Jézus és a kis család között.
És az is olyan sokat mondó, hogy a nővérek nem így üzennek: Uram, aki Téged szeret az beteg, sem nem a saját szeretetükre hivatkoznak Jézus iránt, hanem arra, ami ennél is több, nagyobb, Jézus szeretetére: akit Te szeretsz Uram, az beteg! Nem az a fontos, hogy mi szeretjük Őt, hanem az, hogy Ő szeret minket! Ebben van a vigasztalás! Álltál‑e már meg így betegágy mellett?! Hívtad‑e már így Jézust betegágy mellé?! Ilyen hittel? Vetted‑e már így tudomásul önmagad vagy szeretted baját, hogy ‘Uram, ímé, a kit szeretsz, beteg!’ És milyen jó éppen a betegségben, a bajban megerősödni abban a tudatban, hogy Jézus szeret!
‘Uram, ímé, a kit szeretsz, beteg!’ Érzitek‑e, mennyi békesség, nyugalom van ebben az üzenetben? Nincs benne a hitetlen, vagy kishitű ember fejvesztett jajveszékelése, sürgetése: Jaj Uram, gyere gyorsan, baj van, segíts! Az látszik itt, hogy aki üzen, nemcsak a veszély idején kapkod Jézus után, nemcsak a bajban szokott segítségért kiáltani! A két testvér lelki békéjét, hitét nem zavarja meg a betegség, a veszedelem! Ennek az a titka, hogy már előbb is komoly kapcsolatban állottak Jézussal. Már akkor leckét vettek Őtőle, az Ő békességéből, amikor még sütött a nap. Még amikor semmi baj nem volt a háznál, még a jó napokban. Ezért nem tudta megrendíteni őket a megpróbáltatás. Bizony, ha részesülni akarunk Jézus drága vigasztalásában a szomorúság idején, szívesen kell őt látnunk már előbb az öröm és jólét napjaiban. Ha ez a bethániai család nem fogadta volna be az Urat, amikor még minden jó volt, amikor mindnyájan boldogok voltak, talán nem tudta volna sem megtalálni, sem, elfogadni az Úr vigasztalását a megpróbáltatás idején! Nem csoda, ha nem találja meg valaki az Urat, ha csak a bajban keresi! Nem találja és kétségbeesik. De milyen jó, ha olyan Valakinek üzenhet imádságában a bajba jutott ember, akivel régi meghitt barátság köti össze! Hogy áll ez a kérdés nálad?!
Még hadd mondjak valamit erről az üzenetről: ‘Uram, ímé, a kit szeretsz beteg.’ Nem is hívják a testvérek Jézust a beteg Lázárhoz, hanem csak jelzik, csak elmondják Neki, mi van azzal, akit Ő szeret! Nem kérik, hogy jöjjön el, gyógyítsa meg, tegyen csodát. Nem kérnek egyáltalán semmit, csak megüzenik az Úrnak, hogy a barátja beteg, s mintegy rábízzák az Úrra a továbbiakat, döntse el Ő, mit akar tenni. Igen, rábízzák Lázár sorsát az Úr szeretetére! — Ez az igazi hit, bizalom, ez az igazi imádság! Amikor tehát nem írja elő az ember az Úrnak, hogy mit csináljon, amikor nem abból áll a könyörgés, hogy Uram tedd ezt, tedd azt, hanem amikor egyszerűen, keresetlen szavakkal kiönti valaki a szívét az Úr előtt! Aztán rábízza, hogy tegyen a legjobb belátása szerint. Úgyis úgy van jól, ahogyan Ő teszi! Tudsz‑e ilyen csendes hittel imádkozni?!
Így folytatódik tovább a történet: ‘Mikor azért meghallá, hogy beteg, akkor két napig marada azon a helyen, a hol vala.’ (6. vers) Különös szeretet, — mondhatná valaki. Szereti Lázárt, és mégsem megy azonnal! Minden perc késedelem végzetes lehet, s Ő mégis nyugodtan marad még két napig azon a helyen, ahol volt. Egy orvosnak esetleg a diplomájába kerülne, ha így viselkedne, amikor beteghez hívják. Milyen titokzatos az Úr szeretete!
Mennyi izgalmas feszültség van ebben a hat versben. Milyen komoly próbának teszi ki itt az Úr Mária és Márta hitét. Képzeljük csak bele magunkat az ő helyzetükbe! Összegyűlnek a házban az ismerősök, találgatják: hátha eljön! De hátha nem jön el! Talán mégiscsak eljön. Telik az idő, múlnak az órák, napok. Nem jön! Még mindig nem jön! Hátha mégis! És egyszer — a beteg meghal! A hit próbája most szinte elviselhetetlenné válik! Suttogó megjegyzések hallatszanak itt is, ott is: ‘Nem megtehette volna‑é ez, a ki a vaknak szemét felnyitotta, hogy ez ne haljon meg?’ (37. vers) Mintha így beszélnének: Hát ezért szerettétek? Etettétek? Szállást adtatok néki! Hallgattátok! Hát annyit nem tudott megtenni, hogy eljön, ha hívjátok?! — Ismered‑e a hitednek azt az egyik legsúlyosabb próbáját, amikor Isten a Hozzá fűzött reményeket nem úgy váltja valóra, amint kérted vagy szeretted volna? Amikor Ő egészen mást cselekedett, mint amit kértél Tőle, — például meghalt, akinek a gyógyulását kérted. Tudnál‑e ilyen megrendülésben így szólni Hozzá: Nem úgy cselekedtél Uram velem, ahogyan szerettem volna, összetörted a szívemet, reménységem szertefoszlott: de én mégis várlak, mégis szeretlek, és most is hiszek Benned!
Kibírja‑e ezt a te hited? És vajon nem ezért bánik‑e veled is úgy az Úr, mint Mártával és Máriával, amikor két napig várt az üzenet után, hogy erre a teherpróbára készítse föl a szívedet? Hogy egyszer őszintén tudd mondani: Nem értelek Uram, titokzatos vagy, rettenetes vagy, megdöbbentő és érthetetlen, de akkor is a Tied vagyok és szeretlek! Ez a legbiztosabb próbája a hitnek, amikor nem jön az Úr és te mégis várod! Egy hívő testvérem szobájában láttam az íróasztala fölött kiakasztva egy falitáblát, csak ez az egy rövid szó volt ráírva: Mégis! Azt jelenti ez, hogy: annak ellenére, hogy, … — és itt jön egy csomó érv a hit ellen, az Úr hűsége és szeretete ellen, — én hiszek! Van‑e ilyen tábla a szíved falán? A történetből kiderül, hogy mennyire igaza van az ilyen mégis-hitnek!!
Mert ha várt is két napig Jézus, két nap múlva elment! És ha akármilyen nagy baj történt ezen a két napon, Jézus a legjobbkor érkezett! És ha akármennyire reménytelenre fordult a helyzet, Jézus úrrá vált a helyzet fölött!
Ezért volt indokolatlan Márta csendes szemrehányó megjegyzése, amit Jézusnak mondott: ‘Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna meg a testvérem!’ (21b) Vajon igaza van? Tényleg nem halt volna meg Lázár, ha ott lett volna az Úr? De hát nem azt olvastuk‑e éppen, hogy mivel Jézus szerette a bethániai családot, és mivel tudomást szerzett Lázár betegségéről, ezért maradt még két napig a hír vétele után? És nem Ő maga mondta‑e: ‘örülök, hogy nem voltam ott.’ (15a vers) — Mi, akik végig ismerjük a történetet, és visszafelé tekintünk rá, látjuk, tudjuk: valóban jobb így, hogy Lázár meghalt, mert Krisztus hatalma az ő föltámasztásában sokkal hatalmasabban mutatkozik meg. Ezért egy hitetlen és alaptalan ‘ha’ volt ez Márta ajkán, amikor ezt mondta: Ha itt lettél volna, nem halt volna meg.
És mindig hitetlen az ilyen ‘ha’ a keresztyén ember ajkán! És alaptalan és helytelen! És nem is igaz! Ha másik orvost próbáltunk volna meg, vagy ha hamarabb vettük volna az ügyet kézbe, nem halt volna meg; ha ez meg ez nem történt volna, akkor minden másként lett volna — mondjuk sokszor. Ez hitetlenség! Jézus tudta, miért nem jött előbb! Mi sokszor azt hisszük, hogy valami szomorúság az életünkben annak a jele, hogy az Úr nem hallgatta meg az imádságunkat! Mert ha meghallgatta volna az üzenetünket, az imádságunkat, nem engedte volna ránk a bajt! Nos, csak el kell olvasnunk ezt a történetet a végéig, hogy meglássuk, mennyire Krisztus útja volt a helyesebb, mint ahogyan mindig Krisztus útja a helyesebb! Az a jobb, amit Ő tesz! Csak várd ki a végét! Ahogyan Ő teszi!
Nagyon emberi Márta hite, amikor Jézus ezt mondja neki a találkozáskor: ‘Feltámad a te testvéred!’ (23b) Szomorúan bólint rá: ‘Tudom, hogy feltámad a feltámadáskor az utolsó napon.’ (24b) Mintha csak azt mondaná: gyenge vigasztalás ez nekem! — És ekkor mondja Jézus a legfelségesebb kijelentését önmagáról: ‘Én vagyok a feltámadás és az élet: a ki hisz én bennem, ha meghal is, él; És a ki csak él és hisz én bennem, soha meg nem hal. Hiszed‑é ezt?’ (25-26. vers) — Mintha így mondaná: Te Márta, azért nem tudsz örülni, mert nem ismersz igazán engem. Én vagyok a feltámadás és az élet, tehát jól értsd meg: nem én leszek majd az utolsó napon, hanem én vagyok, itt és most, a te számodra is a feltámadás és az élet! Énbennem a feltámadás és az élet nem ígéret, hanem testet öltött valóság! Ő az élet hídja, amely áthidalja az időt és az örökkévalóságot, a földet és a mennyet, a halált és a feltámadást. A feltámadás tehát nincs messze, mint ahogyan a Krisztus sincs messze! Aki hisz énbennem: aki énbennem van, az a feltámadásban és az örökéletben van! Azok a hívők, akik itt a Földön élnek, Krisztusban vannak. Azok a hívők, akik már átmentek a túlsó oldalra, azok is ott Krisztusban vannak. Tehát: az itt és az ott élők Őbenne együtt vannak! Egy család az egész Krisztusban, csak egyik része már odaát, másik része útban, de hamarosan mind együtt egymással!
Ezért a meghalás nem mindennek a végét jelenti, hanem csak a halandóságnak, a tökéletlenségnek, a bűnnek a végét jelenti. Az az élet, amely már a meghalás előtt is Krisztusban volt, nemcsak folytatódik tovább a meghalás után, hanem gazdagabban, nemesebben, hatalmasabban teljesedik ki. Olyan nagyszerű az, ahogyan Jézus tudtára adja tanítványainak Lázár halálát: ‘Lázár, a mi barátunk, elaludt!’ (11b) Aki maga a feltámadás és az élet, Annak a számára csak ennyi a halál: elaludt! Úgy ahogyan egyszer a kisfiam elaludt a villamoson. Felköltsük? — tanakodtunk. Nem kell! — állapodtunk meg. Majd ha megérkezünk. Egy csók elég volt: fölébredt, mosolygott! Jézus barátai számára ennyi a halál! Tehát szó szerint igaz, hogy aki hisz Őbenne, ha meghal is él! Úgy is lehet ezt mondani, hogy soha meg nem hal! Csak elalszik, — itt, — hogy felköltse a feltámadás csókjával az Úr ott!
‘Hiszed‑e ezt?’ — kérdi Jézus Mártától és tőled, tőlünk is! Spinóza, a hitetlen filozófus mondta egyszer: ‘Odaadnám egész bölcseleti rendszeremet, ha hihetném!’ De nem adta oda! Pedig erről van szó! Add oda az egész bölcseleti rendszeredet, okoskodásod és bölcselkedésed egész rendszerét, amit kiépítettél magadnak, és higgy a Jézus Krisztusban, aki a feltámadás és az élet!
Ámen
1951. február 11.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/