Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>
Elküldve: 2005. június 30. 19:11
Tárgy: Lk 3,7-14. - Viperák megtérése - Szentháromság u. 6.

Kedves ’Viperák’!

Most nem az ostor csap hátunkra, hanem a fejsze gyökerünkre. A csapásirányhoz most is közre bocsátok egy kis adalékanyagot:

Vázlatkísérlet1:
Viperák megtérése
Harag elől menekülők
Ábrahámmal kérkedők
Megtérés gyümölcseit termők
A vázlathoz:
Meglehetősen kemény, tulajdonképpen sértő szavakat vág oda Keresztelő János a tömegnek. — Jézus a farizeusokat nevezte viperafajzatoknak, itt most azonban a Jordánhoz sereglő sokaság a címzett. Érdemes hát most arra figyelni, hogy ne csak egyes emberekre, bizonyos csoportokra gondoljunk viperafajzatokként, hanem minden egyes emberre, mint akinek elengedhetetlen szüksége van a megtérésre, különben nem kerülheti el az eljövendő haragot. Nem a szomszédodról van hát most szó, aki farizeusnak tartasz — hanem Rólad! Azzal se bújj ki e kemény szavak érvénye alól, hogy ezt János hirdeti, a kemény, törvény-próféta, ám Jézus az evangéliumot hozta. Ne akard érvényteleníteni, hiszen igaz ugyan, hogy Jánosnak tulajdonképpen e kemény beszéd hirdetése volt az egyetlen feladata, és nem szólt az evangéliumról, de Jézus, miközben elhozta az örömhírt, igen gyakran ugyanilyen keménységgel ostorozta bűneinket!
Harag elől menekülők
Nem kérdés, hogy a harag fiai vagyunk — azaz a halál fiai. Ha ugyanis eljön az a nap, amelyen Isten közénk lép, akkor az a harag napja kell legyen. Ezt tökéletesen tudta a sokaság, ezért menekültek Jánoshoz. Pedig ő egyáltalán nem simogatta őket valami kis olcsó beszéddel, amellyel könnyen kibúvókat találhattak volna. Mégis megérezték, hogy itt nem egy rigorózus próféta szól, végképp nem egy vallási fanatikus túlkapásai szólalnak meg, hanem Isten szócsöve, aki ítéletet hirdet. — Ugyanakkor, bármilyen karakteresen ószövetségi, a törvényt képviselő próféta János, azért azt ne felejtsük el, hogy azzal, hogy keresztel, akkor is evangéliumot hirdet, ha ez még nem a Jézus nevében való keresztség. (Amúgy tökéletesen a tudatában is van, hogy ez még csak vízkeresztség...) Tehát a tömeg sem azért menekült hozzá a harag elől, mert annyira reménytelennek látta a helyzetet, hanem épp azért, mert úgy látta, még létezik menekülési útvonal.
Ábrahámmal kérkedők
Na de mi a menekülési útvonal? Közvetve tudjuk meg, hogy igen sokan gondolták, talán sokan ki is mondták, hogy abban reménykednek, hogy ők a kiválasztott néphez tartoznak, ők Isten népe. Hát ezért állampolgári joguk van a meneküléshez! Mi is általában szépen beleszülettünk az egyházba, már gyermekként megkereszteltek — hát hogyne volnának meg az előjogaink! János szava azonban kijózanító: Nehogy azt hidd, hogy ilyen üres kérkedéssel megmenekülhetsz! Hát Izráel talán megmenekült? Elkerülhette történelme sok csapását? Nem. Miért? A prófétáktól tudjuk: mert engedetlenek voltak. Mert a születés nem ment fel az engedelmesség alól. Sokan képzelik ma is, hogy csak jogaik vannak. Ha ezt a társadalomban sok helyen el is tudják érni, és minden érdemi következmény nélkül elhanyagolhatják kötelességeiket, Istennél akkor sem lehet! Isten előtt lehetetlen jogokra hivatkozni, miközben nem teljesítjük kötelességeinket. Sőt, még ebben az esetben sem hivatkozhatunk jogokra! Ezért mondja a sokaságnak Keresztelő: Ne mondogassátok, hogy Ábrahám fiai vagytok! Egyébként is, Isten bármiből, még a kőből is teremthet magának választott népet! Ne mondogasd hát, hogy Te templomjáró vagy, ne dicsekedj azzal, hogy meg vagy keresztelve — mert ez semmit nem ér, nem véd meg az eljövendő haragtól. Csak az engedelmesség védhet meg!
Gyümölcsöt termők
Na de mit jelent az engedelmesség? Nem azt, hogy most a keresztség, bibliaolvasás, imádság, templomjárás, stb. lesz kérkedési alap — hiszen épp ezt ítélte el az előző pont. Az engedelmesség azt jelenti, hogy engedelmeskedem Istennek. Ő pedig azt követeli, hogy a megtérés gyümölcseit teremjem. A megtérés pedig az, hogy saját erőfeszítéseim, jogaimra hivatkozás helyett végre mindent Isten kezéből várok. Megtérni azt jelenti, hogy elismerem: Harag és halál fia vagyok, ott a fejsze már rajtam, és nincs más menekvés, mint Istenhez fordulni segítségért. Az Ő haragjától ugyanis senki nem menthet meg. Nem menthet meg a magam jócselekedete. Nem menthet meg még Keresztelő János igehirdetése sem. Semmi nem menthet meg, hiszen Isten mindenek felett álló hatalom. Tőle csak Ő maga menthet meg! Megtérni és annak gyümölcseit teremni tehát azt jelenti, hogy Isten haragja elől Istenhez menekülni. A tűztől csak így menekülhetsz!
Vázlatkísérlet2:
Mit tegyünk?
Mit tegyen a sokaság?
Mit tegyen a vámszedő?
Mit tegyen a katona?
A vázlathoz:
A szakasz második felére koncentrálva tulajdonképpen a fenyegető ítélet intése alatt a sorjázó kérdésekre János elmondja egy-egy mondatban, ki mit tegyen. Bár az utolsó két esetben konkrét foglalkozások állnak, mégis általánosan is érvényes, hiszen az adott szituáció sokféle formában jelentkezhet az ember életében.
El lehetne képzelni rengeteg vallásos kritériumot, amit adhatott volna János — ő mégis egészen más irányból közelít. Bizonyára azért, mert a bevezető szakaszban az isteni ítélet meghirdetése kapcsán az Isten felé fordulás nem kérdés, így most a gyakorlati irányt jelöli ki.
Mit tegyen a sokaság?
A formáját tekintve is általános válasz a sokaság esetén hangzik el. Ez esetben az önzetlenséget, az irgalmasságot jelöli meg általánosan követendőnek. Ma már kicsit furcsán hangzik a felszólítás, hiszen nemhogy kettő, hanem rengeteg ruhánk van mindannyiunknak. Ha sokszor panaszkodunk is, de az igazság az, hogy bőségesen van táplálékunk is — hiszen melyikünk az, akinek komolyan éheznie kellett az elmúlt 1-2 évtizedben? Mindemellett az útmutatás igen világos: ha valaki szükséget szenved, segíts képességeid szerint! Vigyázzunk azonban, mert a képességeink szerint nem azt jelenti, hogy majd ha annyink lesz, amennyit mi magunk elegendőnek gondolunk... János útmutatása igen világos: ami a létfenntartáson túl van, az már elegendő ahhoz, hogy akinek még annyi sincs, segítsünk rajta. (A vagyon kérdése, az arról való lemondás, mint Jézus követésének kritériuma 2-3 hónap múlva külön is előttünk lesz, most nem az a fő mondanivaló, ezért ráér akkor kitérni.)
Mit tegyen a vámszedő?
Nincs közöttünk egyetlen vámszedő sem. Mégis alkalmazhatjuk magunkra, hiszen igen gyakran vagyunk olyan helyzetben, hogy bizonyos dolgokkal való gazdálkodást, felelős kezelését ránk bíznak. Munkahelyünkön akár csak pár szerszámról legyen szó, stb. Nem kell tehát pénzembernek, bankárnak, kereskedőnek, üzletembernek, milliárdosnak lenni ahhoz, hogy értsük a vámszedők kérdésére intézett választ. A lényeg, hogy semmilyen körülmények között ne okozzunk másnak anyagi vagy egyéb természetű kárt. Ne gondolkodjunk pl. a sajnos igen jól megszokott szocialista keretek között, amely a köztulajdonra való hamis hivatkozással bátran hazavitt mindenfélét a gyárból, üzemből, irodából, stb. Ne is úgy végezzük a munkánkat, ahogyan sajnos magyar viszonylatokban kénytelenek vagyunk mindenféle téren megtapasztalni: slendrián módon, kontárként. Hiszen egy munka hanyag elvégzése éppúgy a másik megkárosítása, azaz lopás, mintha direkt módon csenjük ki tárcájából a pénzt! E téren nem különbözik az sem, ha egy munkáért vesszük fel a fizetésünket, miközben munkánkat nem láttuk el a tőlünk telhető legjobb színvonalon.
Mit tegyen a katona?
Végül a hadsereg áll előttünk. Nem sokunkat érint. A gyülekezet többsége eleve nő, a férfiak is csak életük rövid idejét töltötték a hadseregben, sőt, most már meg is szűnt a sorkatonaság. Azonban itt nem csak a kardforgatókról van szó, karhatalmi zsoldosokról. Mondhatnám úgy is: a hatalom birtokosaihoz szól az intelem. A hatalom nemcsak a katonaságban, nemcsak a politikában vagy üzleti életben jelentkezik. Tulajdonképpen mindannyian kaptunk bizonyos mértékű hatalmat. Először is a családban, főként gyermekeink felett. De még egy kisgyermek is, ha épp rábízatik akár csak egy rövid időre a kistestvér, vagy más gyermek. János pedig világosan elmondja, hogy ne éljünk vissza kapott hatalmunkkal — azaz senkit ne bántalmazzunk, és ne zsaroljunk. Ezek nemcsak a bűnözés világában jelennek meg — éppúgy megjelenik a hétköznapi életben, a családi kapcsolatokban! Végül pedig a megelégedés útját tárja elénk Keresztelő — nemcsak a zsold, hanem általában a fizetés, sőt bármiféle javaink értelmében. Ha megvan a megélhetésre szükséges, akkor ne legyünk elégedetlenek, ne akarjunk még többet és még többet — hiszen az ember tulajdonképpen telhetetlen. (A megelégedésről is lesz még szó 2-3 hónap múlva, így itt most ezt sem szükséges részleteibe menően elővenni...)
Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

A sokaság tódul Jánoshoz, hogy egyrészt a bűnbánat jeleként megkeresztelkedjen, másrészt, hogy útmutatást kérjen. Mert látják rajta, hogy Isten küldötte. Vajon mi magunk mennyire vagyunk kíváncsiak Isten útmutatásaira — akár közvetlenül is, hiszen igéjét bármikor kezünkbe vehetjük, e téren sokkal könnyebb helyzetben vagyunk, mint az akkoriak; másrészt mennyire járulunk olyan emberekhez, akik Isten szolgái, akik valamilyen módon segíthetnek eligazodni? Nem mondhatni, hogy túl jellemző egyházunk népére — vajon nem ez is a jele annak, hogy a fejsze már a gyökérre csapott?

Mi is mondogatjuk elég sokszor, hogy Ábrahám fiai vagyunk. Azt képzeljük, valamiféle testi származással bebiztosíthatjuk magunknak az üdvösséget. Pedig Isten épp azt kiáltja fülünkbe ezen az igén keresztül is, hogy Őt ilyesmivel nem tudjuk megtéveszteni! Ha hit helyett csupán valamiféle formális egyházhoz tartozást tudunk felmutatni, akkor ehelyett Ő inkább a kövekhez fordul. Ha Európának nem kell már Krisztus, hát keres Ő magának gyermekeket más földrészeken — és talál is bőségesen...

A színes jelölések értelme:  az általam fontosabbnak tartott gondolatok;  a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat;  az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat;  átmeneti eset a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes;  átmenet a  és  között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a  használata is a  helyett; végül  a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„Lk 3,1-18.
(Vö.: Mt 3,1-12; Mk 1,1-8; Jn 1,19-31) Lukács valódi történetet ír s ezt hangsúlyozza azzal, hogy az üdvtörténetet beágyazza a világi történetbe. Megadja azoknak a személyiségeknek az uralkodási adatait, amikor keresztelő János elkezdte működését. Tiberius Kr. u. 12-37-ig uralkodott uralkodásának első két évét még Augustussal együtt töltötte, s valószínű, hogy a nép attól kezdve is számította uralkodásának éveit, nem mint a történetírók, akik csak 14-től, amikor egyeduralkodó lett. Így uralkodásának 15. éve 26-27-re esik. Az évszámításnál tekintetbe kell venni, hogy Szíriában október 1-jén kezdődött az új év, s az előtte levő maradék évet befejezett évnek számították, ami fennforgott a jelen esetben is, mert Augustus Kr. u. 14. augusztus 19-én halt meg, s így az augusztus 19-től október 1-ig tartó másfél hónapot egy évnek számították. 26-nál előbbre nem lehet menni, mert Pilátus 26 nyarán foglalja el helytartóságát, s 36-ig volt Palesztinában. János tehát 26 őszén kezdhette meg működését. Így Jézus 27 tavaszán jelentkezhetett Jánosnál a keresztség felvételére, még húsvét előtt. Heródes Antipás Kr. e. 4-Kr. u. 39-ig volt Galilea negyedes fejedelme. A negyedes fejedelem nem volt független uralkodó. Fülöp szintén negyedes fejedelem. Kr. e. 4-Kr. u. 34-ig uralkodott a Genezáreti-tótól K‑re és ÉK-re elterülő tartományokon. Mindketten Nagy Heródes fiai voltak, de nem egy anyától származtak. Heródes Antipásnak Jézus a ‘róka’ nevet adja (Lk 13,32). Míg Fülöp szelíd, igazságos természetű volt, és örökölte atyjától az építkezés szenvedélyét. Lizániás Abilinának, jelentéktelen kis tartománynak volt a negyedes fejedelme, csak halálának évszámát ismerjük (Kr. u. 41). Neve két görög feliraton is előkerült. Abilina Damaszkusztól Ny-ra terült el. Annás Kr. u. 6-15-ig volt főpap, utána öt fia és veje, Kaifás (Kr. u. 18-36) került a főpapi méltóságba. Annás egész életében megtartotta a főpapi címet és befolyását, úgyhogy gyakorlatilag ő volt a főpap. János működését Izajás szavaival (40,3) jellemzi Lukács. János az előkészítő szerepét tölti be, akinek feladata az utat előkészíteni a Megváltó eljövetelére. {
} A külső és szóvallásosság helyett követeli a belső és tettvallásosságot. Hallgatóinak figyelmébe ajánlja az alamizsnát, a hatósági előírások pontos megtartását, hogy a kapzsiságot és az erőszakoskodást távol tartsák maguktól. Semmiféle foglalkozás nem zárja ki az embert a mennyek országából, ha az igazságosságot és a felebaráti szeretetet gyakorolja. A 8. vers szójáték alapján mondja, hogy elég hatalmas az Isten, hogy a kövekből (abánim) fiakat (bánim) támasszon Ábrahámnak esetleg Iz 51,1-2-re hivatkozik, ahol Ábrahám kősziklaként szerepel, melyből az Isten kivágja a köveket, Izrael fiait.”

:
„Lk 3,7
Máté 3,7. szerint, a farizeusoknak és szadduceusoknak, kik a nép között állottak.
Lk 3,8
A görög hozzáteszi: magatokban.
Lk 3,12
Lásd Máté 5,46.”

:
„Luk. 3,1–20. Keresztelő János (Mt 3:1–12; Mk 1:2–8; vö. Jn 1:19–28).
Az újabb részlet már annak a példája, hogy a közös (részint Mk-on, részint a Logián alapuló) szinoptikus anyagot hogyan használja fel, de másrészt hogyan bővíti Lk olyan elemekkel, amelyek vagy történetírói igényéből származnak (így az 1–2. v. hétszeres kronológiai meghatározása), vagy önálló anyagából (főként a 10–14 ‘szociális igehirdetése’, de a bevezető jellegű 15. v. is). A nagyobb részlet több kisebb egységre tagolódik: János fellépése 1–6, János igehirdetése 7–14, a Messiásról tett nyilatkozata 15–17, munkásságának vége 18–20. {
} – szóló tudósítást egy hét nevet és ezzel hét adatot tartalmazó igényes párhuzamos időmeghatározás (szinkronizmus) előzi meg: ez ismét a kor történetírásának műfaji eleme, és ebben az esetben az üdvtörténeti eseményt részint a Római Birodalom történetével, részint Izráel népe politikai és vallási történetével kapcsolja össze. , Augustus utóda Kr. u. 14-ben lépett uralomra, így uralkodásának tizenötödik éve vagy a 27/28, vagy a 28/29 évet jelenti.  procurator 26 tavaszától 36-ig vagy 37-ig volt hivatalban, mint Júdea és Samária helytartója, a szíriai praesesnek alárendelve: a tisztség viselői közül ő az ötödik. A zsidóság kis fejedelmei közül háromnak a neve szerepel ( eredetileg négy együtt uralkodó fejedelem közül az egyik, későbben egy területen megosztva uralkodó fejedelmek neve): Heródes fiai közül Archelaost Róma már megfosztotta hatalmától az ellene emelt panaszok miatt, itt csak testvérei szerepelnek.  (Kr. e. 4–Kr. u. 39) Jézus szűkebb hazájának és ezenkívül Pereának a fejedelme; féltestvére és a család legkiválóbb tagja , Galilea északi és keleti részének ura (Kr. e. 4–Kr. u. 34); , akiről az itt említetteken kívül mást nem is tudunk, az Antilibanontól délre fekvő Abilene uralkodója. Izráel lelki vezetői közül két név szerepel a szinkronizmusban: az egyik  (Annás), az életfogytiglani főpap, akit a rómaiak törvénytelenül fosztottak meg főpapságától, de a nép körében nagy tiszteletnek örvendett, a másik , a hivatalban levő főpap, Hannás veje, eredeti nevén József (a Kajafás név jelentése ‘vallató; inkvizítor’). – Jánosnak, Zakariás fiának személye a bevezető történetből ismeretes: ottani említése és a róla szóló újabb híradás az ígéret és a beteljesedés viszonyában áll egymással. Mt-tól eltérően János itt nem Júdea pusztájában lég fel, nem így mennek ki hozzá a júdeaiak és jeruzsálemiek, hanem ő vonul végig ezen a vidéken a megtérés keresztségének meghirdetésével, és kiszolgáltatásával (ld. a Mt-párhuzam magyarázatában). Lk ezen a ponton szükségesnek érzi, hogy a János felléptét ígérő és megalapozó ószövetségi próféciát idézze Ézs 40:3–5), mert így válik világossá János helyzete az üdvösség történetében: az ószövetségi kor és Jézus kora között helyezkedik el egész küldetésével, úgy, hogy ő maga még nem tartozik hozzá voltaképpen az újszövetségi korhoz. {
} – alaphangját az motiválja, hogy a nyilván farizeusi vezetés alatt álló sokaság a származásán alapuló masszív önbizalom magatartásával megy ki hozzá, hogy az üdvösségre való jogos igényét megpecsételtesse vele. De János nem vállalja ezt a szerepet: keményen meghirdeti számító álkegyességük fölött az ítéletet, és világossá teszi előttük, hogy Isten eljövendő haragja és a küszöbön álló megsemmisítő ítélet elől egyetlen módon menekülhetnek. Eddigi életük teljes ‘irányváltásának’ cselekedeteikben; életgyakorlatukban kell megmutatkoznia. Ezt az elemét igehirdetésének konkrét formában is megfogalmazza János, amikor a (az ún. Standespredigt, Lk önálló anyaga). Az egyetemes parancs: adni a nincstelennek abból, aminek magunk – viszonylag! – bővében vagyunk. A megdöbbentő mondanivaló az, hogy aki megtért, megmaradhat hivatásában mint vámszedő vagy katona is. Csak az a döntően fontos, hogy az emberség parancsa ellen ne vétkezzék: ne tekintse vámszedői hivatását a mások rovására való meggazdagodás alkalmának; ha pedig katona, a hatalom képviseletében ne adja a fejét olyasmire, amivel embertársai életét zavarja vagy megrontja. {
} – János igehirdetése hatalmas prófétai szó a régóta próféciára szomjazó nép körében, érthető tehát, ha ösztönösen a megígért Messiást keresik Jánosban. De János minden félreértést eloszlat akkor, amikor önmagának . Az ő feladata csak az útkészítés, a teljességet Jézus hozza el: az ő eljövetele teremt tiszta helyzetet népe körében és az embervilágban, amikor az alázatosokat beviszi országába, a magukban bízókon pedig végrehajtja a megsemmisítő ítéletet. János annyira nem fogható hozzá nagyságban, hogy a legalantasabb rabszolgamunka elvégzésére sem méltó az ő személye körül. – János hűségesen hajtja végre megbízatását, amikor az örömüzenetet így meghirdeti népének. De igazi próféta abban is, hogy felemeli tiltakozó szavát Heródes vérfertőző és kegyetlen életmódja ellen. Sorsa is az ószövetségi prófétáké: Heródes börtönbe veti az Isten igazságát képviselő, nyíltszívű és bátor szavú prófétát, ezzel végképpen ”

:
„II. JÉZUS MEGKEZDI MŰKÖDÉSÉT
A) KERESZTELŐ JÁNOS
Az evangéliumok kapujában egy komor óriás áll: Keresztelő János. Félig künn, félig benn; az átmenet embere. Mind a három evangélium vele kezdi az elbeszélését. Mindazt, amit róla mondanak az evangéliumok, három gondolat-csoportba oszthatjuk: 1. Fellép és prédikál. 2. Meghasonlik Jézussal. 3. Meghal.
1. FELLÉPÉSE ÉS PRÉDIKÁCIÓJA (Mt 3,1—12; Mk 1,1—8; Lk 3,1—20)
(Lk 3,1—4). …
b) Keresztelő János fellépését …
— Máté ezt a történetet kiegészíti a Keresztelőnek az igehirdetésével (Mt 3,7—12), amit a Q forrásból vesz. Ez az igehirdetés egy hatalmas és konkrét bűnbánati prédikáció a farizeusok és szadduceusok ellen, a jeruzsálemi elit ellen, akik szintén kimentek a pusztákba. A szadduceusok a hellenista műveltségi papi nemesség, mely a  [= ‘boldog birtokosok’] társasága. Exisztenciájuk biztos, Izrael ezeréves vallásos hagyományain nyugszik. Övék a vagyon és a hatalom. Századokon át kiválogatódtak, elfinomodtak. Elsajátították a kor filozófiáját: bizonyos szkepszissel [= kételkedéssel] kevert görög felvilágosodást. Hasonlíthatók a felvilágosodottság vagy humanizmus egyházfejedelmeihez. Velük szemben a farizeusok pietista laikus mozgalma; azoknak a társasága, akik a Törvényt szigorúan betartják, a vallást és nacionalizmust azonosítják, politikailag szervezkednek, s a hatalmat a kezükben tartják. Többségben vannak a főtanácsban s a szadduceusok kénytelenek nagyhangú követeléseikkel megalkudni. — Mind a két párt egyezik abban, hogy vallásos hite biztonságát arra alapította, hogy ők a választott nép. Ábrahám-fiak, akik vallásos kötelességeiket megtartják, s vallásos követeléseiket Izrael Istenén felhajtják. Azért tódultak ki Jánoshoz, nehogy valami előnytől elessenek.
Keresztelő János ezeket mérges kígyók fajzatának nevezi. Istent nem lehet kényszeríteni, szaván fogni; Ő szabados úr. Amint sárból embert teremtett, amint egy ismeretlen nomádot Ábrahámot kiválasztott és a hívők atyjává tett, úgy teremthet a kövekből Ábrahám-fiakat, s akik kiválasztatásukkal dicsekednek, azokat elvetheti. A gyümölcs dönti el a fa sorsát. A jó fa jó gyümölcsöt terem, a rossz fa rosszat. Amelyik fa rossz gyümölcsöt terem, kivágattatik és tűzre vettetik. Izrael nem terem jó gyümölcsöt. A fejsze immár a fák gyökerére vettetett. Az egyes prozelitáról való képet János átviszi az egész Izraelre. Izraelnek is meg kell keresztelkednie: haljon meg a bűnnek és keljen új életre. — Addig Izrael olyan Isten előtt, mint a pogány.
— Itt egészíti ki az egész gondolatmenetet Lukács egy új színnel. Felel erre a kérdésre:  (Lk 3,10 — 14). Igen egyszerű feleletet ad: mutasd meg a hited . — Keleten az éjszaka hideg. Sokan a jómódúak közül több meleg ruhát hoztak, a szegények serege pedig vacogott. Akinek két tartalék köntöse van: adja egyiket annak, akinek nincs egy sem — aki kettős adag ételt hozott, adja felét az éhesnek. Nem csak nagy, előkelő személyiségek voltak ott, volt sok vámszedő is. A vámszedő megvetett ember volt, mert eladta magát a megszálló hatalomnak és olyan munkát végzett (adószedés), ami szentségtörésszámba ment, mert Izraelben csak templomadót, volt szabad szedni. A megvetett vámszedők azzal kárpótolták magukat, hogy több adót szedtek, mint amennyi törvényes volt. A többletet természetesen a maguk javára számolták el. — Ezek is kérdik: mit cselekedjünk? Semmi többet ne követeljetek a törvényesnél, hangzott a felelet. Akadtak ott vitézek is, a Jordánon túli tartományból (zsoldos katonákat mond az Írás, római közigazgatási területen állandó nemzeti hadsereg volt), katonái. Ezek is megkapják a választ. Mindebből a régi nagy próféták hangja szól. Nem a rítus, nem a hagyomány, nem a Törvény, hanem az Isten szerinti lelkület, a jóakarat, az engedelmesség, a , ez az amiben Isten gyönyörködik. Most már látjuk, mi az igazi értelme a . Nem elmeváltoztatás, mert ez görögös fogalom és Keresztelő János nem volt görög ember. Egyszerűen . Elvetése annak, ami Istentől elválasztott, helyreállítása az Istennel való helyes kapcsolatnak: az igaz és kegyes élet; a hívő és engedelmes élet.”

:
„2. JÁNOS ÜZENETE (3:7-14)
Lukács etikai kifejezésekkel jegyzi fel János üzenetét. János azt tanította, hogy az ember élete bizonyítja, hogy megtért‑e igazán (vö. Jakab levele). Az etikai tanítás fontos volt Lukácsnak, mert gyakran írt az elnyomottak és a szegények segítéséről.
felszólította az embereket, hogy teremjenek hitük bizonyítására. János keményen beszélt az emberekkel: Valószínű, hogy voltak olyanok, akik azzal az elgondolással jöttek, hogy a megkeresztelkedés önmagában biztosítja az üdvösséget. János ráébresztette őket az élet rideg valóságára. Szembe kell nézni azzal a ténnyel, hogy . János világosan kimondta, hogy az Izrael népéhez való tartozás senkit sem fog üdvözíteni (8. v. vö. János 8:33-39; Róm 2:28-29). A elő van készítve, hogy azokat a fákat, melyek nem teremnek , s így ezeket tűzre lehet vetni. Ugyanilyen közel van az ítélet bárkihez, akinek nincs bizonyítéka (nem ‘terem jó gyümölcsöt’) az őszinte megtéréséről (Lk 3:8).
A tömeg, a vámszedők és a katonák mind azt kérdezték, hogy (10, 12, 14. v.) annak bizonyítására, hogy igazán megtértünk. (vö. hasonló kérdések a 10:25-ben és a 18:18-ban.) János erre azt válaszolta az embereknek, hogy legyenek (a) jószívűek, (3:11), (b) becsületesek (13. v.) és elégedettek (14. v.).
Azzal lehet kimutatni a megtérést, ha valaki jószívű az alapvető szükségletekkel — a ruhával és az élelemmel — kapcsolatban. A ruha () az inghez hasonló öltözet volt. Az emberek, ha volt nekik, gyakran kettőt viseltek.
A ismertek voltak arról, hogy nem becsületesek, mivel többet hajtottak be annál, amit a törvény előírt, és így nagy haszonra tettek szert (vö. 5:27-32), ezért ők a becsületesség szükségességét példázták. A  gyűlölték, és tudták róluk, hogy sosem elégedettek (ezért másokat hibáztattak, és gyakran erőszakot alkalmazva szereztek jövedelemkiegészítést), így a és a kedvesség iránti igényt példázták.”

:
„Amikor bemerítkezni Jánoshoz, ő felismerte, hogy nem mindnyájan őszinték. Néhányan puszta színlelők voltak, akik nem éhezték, vagy nem szomjúhozták az igazságot. Ezek voltak azok, akiket János fajzatainak nevezett. A kérdés, hogy , magában foglalja, hogy nem János intette meg a színlelőket; küldetése azoknak szólt, akik hajlandók voltak megvallani bűneiket.
Ha valóban azt akarják, hogy közük legyen Istenhez, mutassák meg igazi bűnbánattal, amit a megváltozott élet bizonyít. Az őszinte megtérés terem. Ne gondolják, hogy származásuk Ábrahámtól elegendő; kapcsolatuk istenfélő emberekkel nem teszi az embereket istenfélővé. nem korlátozza magát Ábrahám fizikai leszármazottaira, hogy szándékait végrehajtsa. Ő veheti a Jordán melletti és belőlük. A itt valószínűleg a pogányokat jelképezik, akiket Isten az isteni kegyelem csodája által Ábraháméhoz hasonló hitű hívőkké változtathat. Pontosan ez történt. Ábrahám fizikai magva, mint nemzet, elvetette Isten Krisztusát. De sok pogány befogadta Őt, mint Urat és Megváltót, és így Ábrahám szellemi leszármazottja lett.
Ez képletes kifejezés, amely azt jelenti, hogy Krisztus eljövetele meg fogja próbálni az ember megtérésének valódiságát. Azok, akik nem mutatnak megtéréshez méltó gyümölcsöket, ítélet alá kerülnek.

lelkiismeret-furdalástól ösztönözve néhány gyakorlati tanácsot kért Jánostól, arra vonatkozóan, hogyan bizonyítsák megtérésük valódi voltát.
A 11-14. versben különböző lehetőségeket mutatott nekik, amelyekkel kimutathatják őszinteségüket. Általánosságban szeressék felebarátjukat, mint önmagukat, odaadva ruhájukat és a szegényeknek.
Ami a illeti, legyenek szigorúan tisztességesek hivatalukban. Mivel notóriusan tisztességtelenek voltak, ez a valódiság nagyon határozott bizonyítéka lenne.
Végül a , akik aktív szolgálatukat teljesítették, azt mondta, hogy három olyan bűnt kerüljenek, amelyek általánosak a hadseregben szolgáló embereknél: az erőszakot, a rágalmazást és az elégedetlenkedést. Fontos megérteni azt, hogy az emberek nem azért üdvözülnek, mert megtették ezeket a dolgokat; ezek inkább külső bizonyítékai voltak annak, hogy szívük valóban igaz Isten előtt.”

:
„Ezek a versek meggyőző bizonyítékkal szolgálnak a Q-forrás létezése mellett, hiszen Lukács 64 szavából 60 megegyezik a Mt 3,7-10 63 szavával. János eszkatologikus prédikációjának ez a részlete megmutatja, hogy nem úgy képzelte a megtérést, hogy az az ő életformájának felvétele lenne: a pusztai élet (1,80; 3,2.4; 7,24), tartózkodás a szeszes italoktól (1,15; 7,33), imádkozás és böjtölés (5,33; 11,1). Míg a Mt 3,7-ben ‘farizeusok és szaddúceusok’ szerepel, Lukácsnál ‘sokaság’. Két dolgot kell megjegyeznünk. Lukácsnál a ‘sokaság’ () váltakozik a ‘néppel’ (). Ld. 3,15; 7,29; Conzelmann:  164. 1. jegyzet; P. S. Minear: 16 (1974) 86. A befejező analepszisz, vagy ‘visszapillantás’ irodalmi technikájának segítségével Lukács a 7,30-ban és a 20,5-ben megmutatja, hogy mind a farizeusok, mind a főpapok elutasították János keresztségét. Történetének ezen a pontján Lukács azokra akar koncentrálni, akik elfogadták János keresztségét.  Isten ítélete, mely által elbánik a világban lévő gonosszal. A 10-14. versek a megtérésnek megfelelő viselkedésre hoznak példákat. Ld. az 1,54-55-höz fűzött megjegyzést. Az elbizakodottság talaján nem virágzik Isten és ember kapcsolatának helyes megértése. Isten váratlan módon fogja beteljesíteni Ábrahámnak adott ígéreteit. Újabb erőteljes képpel írja le azt az eszkatologikus vagy-vagy helyzetet, amelyről János prédikál.
Ez a rész Lukács saját anyaga, mely megvilágítja teológiáját és -jét. Nem a vallási vezetők (ld. 7,30; 20,5) azok, akik hajlandóak a megtérésre, hanem az egyszerű zsidó nép és azok, akik a legjobb esetben is csak a zsidó társadalom perifériáján élnek: a vámszedők és a katonák. Ugyanezek az emberek reagálnak pozitívan Jézus igehirdetésére is. Keresztelési katekézisében Lukács emlékezteti gyülekezeteit, hogy nekik is olyan nyitottnak kell lenniük arra, hogy felfedezzék a jóságot az elfogadott életkereteken kívül, mint János és Jézus volt. Ld. P. W. Walaskay: , SNTSMS 49, Cambridge 1983, 28-32. Ezt a kérdést megismétli a 12. és a 14. versben is. Az evangéliumban még kétszer fordul elő: a 10,25-ben és a 18,18-ban, ahol egy törvénytudó, illetve egy előkelő ember kéri Jézust, hogy hiteles választ adjon arra a kérdésre, mit kell tenniük, hogy örök életük legyen — s más-más választ kapnak. A Csel-ben ez a kérdés háromszor szólal meg, s minden esetben részben a keresztény keresztség a válasz: A 2,37-ben (a zsidó nép Péter pünkösdi prédikációja után); a 16,30-ban (a pogány filippi börtönőr), a 22,10-ben (Pál, a farizeus és üldöző, akit az Úr Jézus megállít a damaszkuszi úton). János nem propagál áldozatbemutatást, vagy olyan aszketikus gyakorlatokat, mint a böjt. Felszólításai sokkal radikálisabbak: önzetlen törődésre szólít a hátrányos helyzetű testvérek iránt. Itt Lukács ismét az anyagi javak helyes használatának témáját pendíti meg János prédikációjában, amely Jézusét elővételezi. Azok, akik megfelezik ruházatukat, olyanok, mint Zakeus, aki javainak felét a szegényeknek adja (19,8).  Meglepő, hogy vámszedők jönnek Jánoshoz megkeresztelkedni, hiszen ettől a csoporttól, melyet zsidók is, pogányok is megvetettek, nem vártak túl sok erkölcsi komolyságot. Lukácsnál a normális várakozások és mélyen élő előítéletek újra meg újra felborulnak. A vámszedők is lelkesen reagálnak majd Jézus igehirdetésére: 5,27.29-30; 15,1; 19,2; ld még a farizeus és a vámszedő példázatát (18,9-14). A római adórendszer visszaélésektől terhelt volt, melyeket Augusztus megpróbált kiküszöbölni. Az augusztusi kor emelkedett ideáljai tükröződnek abban, amire János buzdítja ezeket a zsidókat, akik a közvetett adók gyűjtésében vettek részt (vámok, illetékek, díjak) Palesztína különböző helyein a rómaiak számára. Ld. S. P. Walaskay: , SNTSMS 49, Cambridge 1983, 29-30. Ezek valószínűleg Heródes Antipász szolgálatában álló zsidó férfiak. Mivel Róma akaratának érvényesülésében segédkeztek egy megszállt országban, őket is megvetették. Amint megkeresztelkedésre jelentkeznek, megtestesítik a várakozások ellentétbe fordulásának és Isten megvetettek iránti szeretetének lukácsi témáit. Evangéliumi története folyamán Lukács két másik katonát állít elénk, méghozzá századosokat, akik pozitívan viszonyulnak Jézushoz (7,1.10; 23,47). Az első hívővé lett pogány a Csel-ben Kornéliusz (Csel 10-11). Ezek a szakaszok bizonyítják, hogy Lukács véleménye kedvező volt a római katonai hatalomról, de ld. 20,25. Azok a rendelkezések, melyeket János a katonáknak ad, a katonák magaviseletére vonatkozó augusztusi ideálokat tükrözik. Nem valószínű, hogy Lukács elképzelései kiterjedtek volna az igazságtalan adórendszer reformjának követelésére vagy a lelkiismereti szolgálatmegtagadásra. A ‘mit tegyek’ kérdésre adott különböző válaszai talán azt jelzik, hogy ‘még a legvilágosabb válasz sem ment fel soha az újrakérdezés és a válasz megharcolásának felelőssége alól. Például a Lk 3,13-14 utasításainak való egyszerű engedelmeskedést garantálná egy jól működő adórendszer és fegyelmezett katonaság. Ez nem megvetendő dolog, s valószínűleg sokkal inkább az evangélium gyümölcse, mint gondolnánk. De nem azonos az evangéliummal. Csak az olyan szívek, melyeket mélyen megérintett az evangélium, képesek mindig nyitottnak maradni arra, amit Isten a következő feladatul ad’ (Schweizer: , 75-76).”

:
„MEGTÉRÉS ÉS GYÜMÖLCSEI
Lukács 3,7-14
Keresztelő János hallatlan józansággal és tisztánlátással fogadja a hozzá áramló sokaságot, pontosan méri fel, hogy mi e mozgásból a tömeghatás.Közben pedig mindenki azt kéri tőle, hogy keresztelje meg. Ugyanakkor látja bennük a megrettenést; ki intett meg benneteket, hogy az eljövendő harag elől meneküljetek — kérdezi tőlük. A kérdés, hogy ki vagy mi az, ami idehajtott, az indítékok sokféleségére mutat, de hozzásegíthet ahhoz, hogy ki-ki feltegye a kérdést szívének őszinte szándéka felől. A ‘viperák fajzata’ nagy vonalakban egybeesik azzal, amit Jézus mond majd azoknak, akik megölését fontolgatják (Jn 8,37—44). Jézus is felel a kifogásokra, amiket ősatyjukra, Ábrahámra hivatkozva emelnek hívásával szemben, s az őt kérdezők sem voltak mind mereven elzárkózók (Jn 8,30k). Keresztelő János hasonlóképpen zárja el a kibúvókat kereső lelkiismeret útját. A megtérés elől nem lehet kitérni azzal, hogy Ábrahámra hivatkoznak. Legyen a fiakban az a lélek, mint volt az ősatyában, különben Istennek van hatalma rá, hogy kövekből is támasszon fiakat Ábrahámnak. E fogalmazás nyomán betekinthetünk a Júdea pusztájában élt ember lelkivilágába. Mialatt ott tartózkodott, gyakorta lehetett olyan érzése, mintha a pusztába vonult Messiás-váró közösségek a kövekből elevenedtek volna meg.
Minden fenntartása, s kertelés nélküli szókimondása ellenére sem vonja kétségbe megtérésük őszinteségét, s nem olvassuk, hogy megtagadta volna tőlük a keresztséget! De azt kövesse a tettekben való bizonyítás. A fát gyümölcse menti meg a fejsze vasától. Vagy terem, vagy pedig tűzrevaló lesz belőle. A döntés ideje elérkezett.
Mit kell hát tennünk — kérdi szorongva a sokaság. S a válasz nem felfokozott vallásos teljesítmények elősorolása, hanem az irgalmasság tettei. A Mik 6,6-8 vagy az Ézs 58 böjtről mondott tanítása a közvetlen prófétai előzménye Keresztelő János szociális tartalmú intéseinek.Mindenki ossza meg ruháját és eledelét rászoruló embertársával.
Megjelennek előtte kérésükkel a vámszedők is, hogy keresztelje meg őket. Kérdésük: ‘Mester, mit tegyünk?’, őszinteséget áraszt, mert amikor az ember kész cselekedni Isten akaratát, akkor fordul a bűnbánat a hitből vállalt tettrekészség irányába (ApCsel 2,37; 22,10). Keresztelő János válasza; s ez igaz a katonák kérdésére adott feleletére is, elképesztően egyszerű: Járjatok el tisztetekben szabályszerűen, ne éljetek vissza helyzeti előnyökkel. Mondhatták volna rá: hiszen ezt magunktól is tudtuk. Végső soron megtérés kell hozzá, hogy az ember képes legyen tartani is magát ahhoz, amit esetleg jól tud.
Vallásos reneszánszok idején sem veszti érvényét, s nem halványodhat el a rászoruló felebarát iránti segítőkészség.”

:
„Lukács először részletesen beszél Keresztelő Jánosról. Mihelyt azonban az útkészítő és az eljött király útja összefut, s ez Jézus megkeresztelkedésekor történik, a hangsúly azonnal Jézusra kerül át, aki beteljesíti a Dávid házának adott ősi ígéreteket.
Senki sem maradhat Keresztelő Jánosnál, akinek lángja rövidesen pislogni kezdett, s ki is aludt. Jézus, Dávid Fia hozta el a megvilágosodás lángját a pogányoknak. Még a templom is visszhangzott dicséretétől (2:29 és köv.; lásd még Ézs 40:5; 52:10; 42:6; 49:6; 9; 25:7; 46:13).”

:
„1. KERESZTELŐ JÁNOS
3,1-20
(1) …
…

(10) Kérdezte tőle a sokaság: ‘Mit tegyünk tehát?’ (11) Ezt válaszolta nekik: ‘Akinek két ruhája van, adjon annak, akinek nincs, és akinek van ennivalója, tegyen hasonlóan!’ (12) Jöttek vámszedők is, hogy megkeresztelkedjenek, és ezt mondták neki: ‘Mester, mit tegyünk?’ (13) Ő pedig ezt mondta nekik: ‘Semmivel többet ne hajtsatok be a megszabottnál!’ (14) Katonák is kérdezték tőle: ‘Mi pedig mit tegyünk?’ Ezt mondta nekik: ‘Senkit ne zsaroljatok, se ne sanyargassatok, és elégedjetek meg zsoldotokkal!’
(15) …
…

Megtérés keresztsége
…
Nincs kivétel
Az Úr útjának készítése, a közelgő harag és az ítélet tüze ismerős kifejezések voltak Keresztelő János kortársai számára. Megértették, hogy itt van az idők vége, és mint egy adott jelre tódultak hozzá, hogy megkeresztelkedjenek. De súlyos félreértés történt. Azt hitték olyanféle rituális tisztulásról van szó, mint amilyet templomba menet gyakran elvégeztek: hiszen akkor is az Úr elé léptek. Amikor pedig Keresztelő János megtérést követelt, akkor arra a kiváltságukra hivatkoztak, hogy ők Ábrahám fiai, akik az Istennel kötött szövetség alapján részesei a messiási üdvösségnek. Ennek alapján az utolsó időkben a pogányok tömeges megtérését várták. Keresztelő János azonban a Jordán völgyében fekvő kövekre mutatva kijelenti: Isten még a kövekből is támaszthat magának fiakat. Hirdette azt, amit a nagy próféták mondtak: Istennek nincs szüksége népére, a népének van szüksége reá. Nem menekülhet az ítélet elől, még Isten kiválasztó kegyelme címén sem. Ha meg nem tér elpusztul, sőt a megtérés is csak akkor ér valamit, ha olyan, mint a gyümölcstermő fa.
A megtérés gyümölcsei
A sokaság megérti, mit jelent a megtérés gyümölcse. Emlékezetes lehetett Ézsaiás hasonlata az Úr szőlőjéről, amely nem termett jó gyümölcsöt, és ezért marhajárássá lett (Ézs 5, 1kk). Megértették, hogy tenni kell valamit, de az a kérdés mit? Emlékezhettek arra, hogy némelyek szerint eljönne Isten országa, ha a nép csak egyetlen szombatot megtartana. Gondolhattak arra, hogy kegyes emberek böjtöléssel és imádsággal vezekeltek Izráel bűneiért, hogy minél előbb eljöjjön a messiás. Némelyek még fegyveres harcra, szent háborúra való felkészülésre is gondolhattak. Keresztelő János azonban minderről nem beszél, hanem a nélkülöző embertárs felé fordítja a figyelmet. Ezen a ponton teljesen egyezik Jézussal. Aki megtér Istenhez, az szükségszerűen odafordul embertársa felé, mert Istennek is az ember a gondja. A messiási kor boldogsága tehát nem csodával várható, hanem úgy, hogy akinek van, az ad annak, akinek nincs. Keresztelő János világosan meglátta: a reménységből megtérésnek, a megtérésből felebaráti szeretetnek kell fakadnia. A nép közül kiemelkedik két csoport: azok, akik a nép elnyomóiként és sanyargatóiként voltak ismeretesek, a vámszedők és a katonák. Érdekes a nekik adott válasz. Nem követeli tőlük, hogy hagyják el a helyüket, sőt hivatásuk becsületes betöltésére kötelezi őket: haszonlesésből ne lépjék át kötelességük kereteit, legyenek igazságosak, emberségesek, méltányosak. Nem a hatalom és annak gyakorlása bűn, hanem a visszaélés a hatalommal, az embertársak kárára. Így mindenki pontos választ kap kérdésére, de mégsem téved kazuisztikus kicsinyeskedésbe ez az etika, mert mindennél a hiba gyökerét, ‘a foglalkozási betegséget’, a hibás magatartás rugóját veszi célba.”

:
„ (3, 7-9)
7.	Így beszélt a tömeghez, amely kivonult hozzá,
hogy megkeresztelkedjék: «Viperák fajzata!
Ki tanított arra, hogy fussatok a fenyegető
megtorlás elől?
8.	Teremjétek hát a bűnbánat méltó gyümölcsét!
Ne emlegessétek magatokban: Ábrahám a mi
atyánk! — mert mondom nektek: tud az Isten
ezekből a kövekből is fiakat támasztani
Ábrahámnak.
9.	A fejsze már a fák gyökeréhez ért. Kivágnak
és tűzre vetnek minden fát, amely jó gyümölcsöt
nem terem».
Az evangéliumi hagyomány nem őrizte meg a Keresztelő beszédeit, mint ahogyan Jézus szavait sem fogja megőrizni: éppen csak említi prédikációinak témáit. A hallgatóság Lukácsnál a névtelen tömeg (), amelyet Máté szerint szemmel láthatóan farizeusok és szadduceusok uralnak (3,7). Ez talán magyarázatot ad János szavainak hevességére. Egyetlen prófétai kirohanás sem volt még olyan éles, mint az, amellyel János az őt felkereső zsidók ellen fordul a Jordánnál. Az a feszültség, amely e szövegben megjelenik, ugyanaz, mint amely immár az evangélium misszionáriusai (vö. ApCsel) és a zsidó közösségek, az egyház és a zsinagóga között húzódik (vö. Mt 23). Nem valószínű, hogy az ilyen jelzők használata a keresztény igehirdetés kezdetére vagy magára Jézusra nyúlna vissza. A Keresztelő beszédei a keresztény népnek szóló prédikációk lesznek, s ezért lehet, hogy a bűnbánati vagy a keresztségi «intelmek» világából származnak.

A Keresztelő személyével és igehirdetésével kapcsolatban vö. C. H. Scobie, , London, 1964.; W. Wink, , Cambridge, 1968.; B. Reicke, , in StNTV 1 (1976), 50-61.

H. Schürmann (i.m. 181-183. o.) szerint a részlet a keresztség előtti oktatás vonásait hordozza, de nem tagadható annak az erős prófétai személyiségnek jelenléte sem, akire a szöveg ugyancsak utal, és ez lehet a Keresztelő személye is. A szöveg hangvétele nyilvánvalóan kemény, s nem úgy néz ki, hogy a keresztény lelkiség szelídített volna rajta valamit. Vö. J. D. G. Dunn, , in NT 14 (1972), 81-92.

Az első támadást azok ellen intézi, akik keresztelkedni jönnek (7. v.), de akik nyilvánvalóan mágikus hatást tulajdonítanak a rítusnak. A vallási formalizmus a prófétai prédikációnak egyik állandó céltáblája. A rítusok nem elegendők az ítélet elkerülésére, de ugyanígy a választott néphez vagy az Ábrahám ivadékaihoz tartozás sem (7-8. v.). Ezek az ábrahámi fiak ugyanis olyannak mutatkoznak, mintha egészen más nemzetségből, a kígyóktól vagy a viperáktól származnának. A hasonlat mutatja, hogy a személyek, akiket János szem előtt tart, kitűnnek ravaszságukkal, rosszindulatukkal és gonoszságukkal. Úgy gondolják, hogy az üdvösség felé haladnak, ehelyett azonban Isten haragja () és ítélete vár rájuk. «Az Úr napja» — ahogyan Ámosz mondotta — számukra is sötétség lesz és «nem fényesség» (5,18). Az isteni megtorlás minden oldalról fenyeget, ahhoz hasonlóan, mint ahogyan ellenséges hadsereg ostromol valamilyen várost, és nem hagy lehetőséget a menekülésre. A prófétai beszéd azonban mindig vigasztaló üzenettel zárul. Ezért marad még remény a Keresztelő hallgatói számára is, hogy megtérjenek, azaz hogy gyökeresen változtassanak életvitelükön. Az üdvösség elnyerésére azonban nem elegendő akármilyen bűnbánat, hanem valódi megtérés kell, amely nem szavakból áll, hanem «cselekedetekből» (8. v.). S ezek a cselekedetek nem a vallási praktikák, hanem a jótettek. Az izraelitának azt a kísértését, hogy megelégedjék, és ami rosszabb, dicsekedjék ábrahámi származásával avégett, hogy Isten tekintetbe vegye őt és felmentést kapjon a konkrét kötelezettségek alól, a próféták szüntelenül kárhoztatták. Lehetséges, hogy ez a kísértés azokban a keresztény nemzedékekben is megjelent, amelyek számára az evangélista éppen megfogalmazza üzenetét és intelmeit. Az ígéret népéhez tartozás még nem biztosítja az ígéretben való részesülést. Isten előtt valamennyi ember, valamennyi teremtmény egyenlő. Nem az számít, hogy valaki Ábrahám leszármazottja, de még az sem, hogy Krisztus követője. Az üdvösség nem jogi hagyományokhoz vagy liturgikus formalizmusokhoz kötődik, hanem az Isten történelmében foganatosított konkrét cselekedetekhez. A nem azonos ezekkel, de éppen ezek a cselekedetek árulkodnak a megtérés őszinteségéről vagy valódiságáról, miként a fa jóságát is terményeiről, gyümölcseiről ismerjük föl (9. v.).

Vö. Iz 11,8; 14,29; 30,6, ahol visszatér a kígyó képe.

A messiás, aki rejtett módon jelen van e meghirdetésekben, inkább a bíró alakját ölti és nem az üdvözítőét.Már kezében van a fejsze (a továbbiakban majd a szórólapát is megemlíttetik; 17. v.), és készen áll arra, hogy a terméketlen fákat kivágja. A «tűzre vetnek» befejező megjegyzés is a bírói szóhasználatból való. A gehenna tüzénél nagyobb büntetést a népi fantázia nem tudott elképzelni. A messiás nem azért jön, hogy népét megszabadítsa evilági ellenségeitől, megajándékozza az üdvösség ismeretével és a bűnök bocsánatával (vö. 1,77), hanem inkább büntetni és ítélni. Az ítélő Krisztus alakja már az Ószövetségben megjelenik, és visszatér az Újszövetség különféle szövegeiben, de talán ez a legkevésbé hiteles és a legkevésbé meggyőző Krisztus-kép. Jézus, szolgálatának idején megpróbálja helyesbíteni és szelídíteni e képet, de a keresztény igehirdetés előszeretettel újrarajzolja azt.

Vö. Zsolt 2, 7-12; 110, 1-3.

Vö. Lk 13, 27-28; Mt 13, 41-43; 25,41.

Jézus meg akarja szabadítani az embert attól, hogy rettegjen Istentől, és ezért rámutat Isten atyai vonásaira, hallatlan jóságára és könyörületességére (vö. Lk 15; Mt 18). Isten atya, barát és vőlegény. Jézus saját misszióját is az orvos (Lk 5,31), a szamaritánus (Lk 10,33) és a jó pásztor Un 11,14) képével ábrázolja, és ez feledteti a bíró képét.

A keresztény igehirdetés inkább a szó görög és filozófiai értelmében vett isteni igazságosságot hangsúlyozta, és nem az isteni jóságot(vö. O. da Spinetoli, , in BiOr 13 (1971), 241-254). Jézus azt állította, hogy Isten atya (vö. Lk 11,2), míg követői inkább azt szeretik hangsúlyozni, hogy ő elsősorban bíró. Az isteni irgalomról szóló tanításnak kellene fölváltania az isteni igazságosságról szóló tant, mert az utóbbi kevésbé meggyőző és nem annyira határozott.

(3, 10-14)
10.	A nép megkérdezte: «Mit tegyünk tehát?»
11.	Mire ő így felelt: «Akinek két köntöse van,
ossza meg azzal, akinek egy sincs, és akinek
ennivalója van, tegyen hasonlóképpen» .
12.	Jöttek vámosok is, hogy megkeresztelkedjenek.
«Mester, mit tegyünk?» — kérdezték.
13.	«Ne követeljetek többet,
mint amennyi jogos» — válaszolta.
14.	Katonák is fordultak hozzá: «Hát mi mit
tegyünk?» «Senkit se bántsatok és meg ne
zsaroljatok, felelte, s elégedjetek meg
zsoldotokkal».
A Keresztelő prédikációjára vonatkozó «emlékek» ellentmondásosak. Az első részlet (7-9. v.) rigorista tendenciát tükröz (vö. Mt 3, 7-12). A jelenlegi szöveg pedig (10-14. v.) feltehetően mérsékeltebb környezetből, talán a diaszpóra egyik közösségéből származik, amely mindenféle korlátozást mellőzve mindenki felé nyitott.Az a kérdés, amelyet a különféle csoportok az előfutárhoz intéznek, ugyanaz, mint amelyet azok intéznek az egyházhoz, akik hallották és befogadták az evangéliumot. János válaszának középpontjában az igazságosság és a szeretet áll, amely a keresztény üzenet mindenkor elsőbbséget élvező felhívása. A Keresztelő megkülönböztetés nélkül mindenkitől azt kéri, hogy ossza meg saját javait mindazokkal, akik e javakban szűkölködnek (11. v.). Csak a ruházatot és az élelmet említi, mert ezek a legfontosabbak az életben, de a buzdítás valamennyi létfenntartási eszközre vonatkozik. E beszédnek olyan szociális jelentősége van, amelynek hordereje felülmúlja az egész eddigi bibliai hagyományt. A hitelessége Lukács látásában a felebarát iránti konkrét szeretetben nyilvánul meg. A javak megosztása az egyetlen bizonyíték arra, hogy a «megtérés» bekövetkezett. Arra a kérdésre, amely alapjában véve a tökéletesség, az örök élet stb. problémáit érintette, és amellyel kapcsolatban a különféle iskolák különleges gyakorlatokat, imákat és böjtöket ajánlottak, a Keresztelő egészen újszerűen válaszol. A valódi megtérés abban mutatkozik meg, hogy az ember milyen helyet ad Istennek, és még előbb embertársának, különösen a szűkölködőnek, a szegénynek. Nem csupán arról van szó, hogy az embernek a nélkülözőt segítenie kell, hanem le kell mondania javainak feléről és azoknak adni, akik ezekkel nem rendelkeznek, oly módon, hogy valamennyien egyenlő mértékben birtokoljanak. Alapjában véve itt az a közösségi eszmény jelenik meg, amelyet Lukács az ApCsel-ben szerető gonddal körvonalaz, és amely Máténál az úgynevezett utolsó ítélet témája lesz (25, 31-46). — E beszédrészlet tehát az előzőkben meghirdetett (3, 4-5) halmok és a völgyek sima úttá tételéről szól.

Vö. 2,42-47; 4,32-37

A Lk 3, 12-14 szövegét a «hivatáserkölcs» útmutatójának tekinthetjük. A hallgatók között vannak vámosok és katonák, akik maguk is rá akarnak lépni a megtérés útjára. Ez mindenképpen meglepő tény. Lehetséges, hogy a keresztény közösség tagjai között már vannak megtért vámszedők és ténylegesen szolgálatot teljesítő katonák. Jóllehet a szöveg problémákat rejt magában, nem javall más föltételezést.

Vö. W. Trilling, , in AssSeig II, 7 (1968), 65-74.

A vámosoknak szóló figyelmeztetés szelíd.Nem szabad több pénzt követelniük; nincs nekik megengedve a személyes haszon, a lopás és a visszaélés. Valójában a nép szemében leggyűlöletesebb embercsoportról van szó, amely a római urak szolgálatába szegődve honfitársaitól zsarolta ki a pénzt. Az előfutár szájából azonban mégsem hangzik el feléjük olyan szigorú, sőt kegyetlen szemrehányás, mint amilyennel a formalista vallásossággal vádolt zsidó sokaságot illeti (7-9. v.). Hagyja, hogy zavartalanul maradhassanak hivatalukban, csupán méltányos magatartást kér tőlük. Azzal a kérdéssel, hogy az «amennyi jogos», törvényes‑e, nem néz szembe. Azt a «rendszert», amely megtűr ilyen gazságot, még csak figyelembe se veszi. Ez a hiányosság azoknak a torzulásoknak eredménye, amelyeket a keresztény üzenet — sajnálatos módon már Lukács koráig is — elszenvedett.

Vö. J. L. McKenzie, , Assisi, 1973. 774-775. o.

Jóllehet Lukács a szegények és általában az elnyomott népréteg vágyai és követelései iránt nagyon fogékony, és védi jogaikat, nem gondol arra, hogy fel kell forgatni a fennálló igazságtalan rendet.Számára Agrippa és Festus két «kegyelmes úr» (ApCsel 26,25), míg más kortársai (például a zelóták) számára «gonosztevők». Mindazonáltal vö. G. Girardet, , i.m.

Az egyház a bűnösök, az utcanők és a vámosok menedéke, de nehéz elgondolni, hogy ezek megtérésük után is folytathatták mesterségüket.A katonák csoportja az egyik legkevésbé megszokott réteg, amellyel a jánosi vagy a keresztény igehirdetés találkozott (14. v.). Ezek általában valamilyen helyi kényúr szolgálatában álló zsoldoscsapat tagjai vagy a császári seregben harcoló emberek. Ők is közvetlen, gyakorlati és egyáltalán nem radikális választ kapnak. Nem szabad elnyomást gyakorolniuk, másokat bántalmazniuk, zsarolniuk, fosztogatniuk és meg kell elégedniük zsoldjukkal. Jóllehet foglalkozásuk embertelen, méltánytalan és igaztalan, ez a dolog mégsem válik vitatottá. Ha Isten országában nincs hely a gyengéket elnyomó «hatalmasok» számára, akkor a katonákat, akik a hatalmasok cinkosai, keresztény módon arra kellene felszólítani, hogy tegyék le a hiú kérkedés, az erőszak és az igazságtalanság fenntartását szolgáló fegyvereiket. De az ilyen irányú gondolkodás idegen az apostoli kort követő egyháztól, amelynek soraiban feltehetően katonák és vámosok is vannak, akiktől elsősorban méltányos és nem forradalmi magatartást kérnek. Fel kellett volna hagyniuk a harccal, vagy éppen az ellenkező ügyért, a kicsinyek, az alázatosak, az özvegyek, az elnyomottak védelméért kellett volna küzdeniük, és nem az elnyomók érdekében. A keresztény igehirdetés azonban nem figyelt fel azonnal erre a szempontra, és még hosszú ideig nem is fog majd ezzel foglalkozni.”

:
„Lukács tehát nem kevesebb, mint nyolc verset tölt meg azzal (lásd: 3,7-14), hogy leírja a nehézségeket és azt az alaposságot, amellyel János megkísérelte rávenni a népet az útkészítésre. Rámutatott, hogy az Ószövetség nemcsak a Messiás eljöveteléről beszél, hanem a harag eljöveteléről is (3,7; lásd pl. Mal 4,1). A bűnbánat sürgető szükségesség. De ahogyan most, úgy akkor is, hajlamosak voltak az emberek megtorpanni a bűnbánat megvalósítása előtt. Mint mondja, úgy viselkednek, mint a viperák a bozóttűzben: megpróbálnak megmenekülni a lángoktól, de anélkül, hogy bármilyen szándékuk lenne gonosz természetük megváltoztatására. Úgy viselkedtek, mintha az eljövendő harag elől a meneküléshez mindössze arra lett volna szükség, hogy alávessék magukat a bemerítkezés puszta külső szertartásának anélkül, hogy az igazi bűnbánat gyakorlati bizonyítékát adták volna. János figyelmeztette őket, hogy ne keressenek ilyen kibúvót mert nem erre tanította őket (3,7). Vagyis, ahelyett, hogy bűnbánatot tartanának, megpróbálkoznak amögé a tény mögé bújni, hogy testileg Ábrahámtól származnak. Jánosnak figyelmeztetnie kellett őket, hogy az Ábrahámtól való fizikai leszármazás nem elegendő a bűnbocsánathoz, nem ad védelmet az eljövendő harag elől (lásd: 3,8). Ahogyan a fát sem botanikai származása szerint ítélik meg, hanem, hogy gyümölcse jó‑e, vagy rossz, így lesz velük is egy hamarosan eljövendő napon. Ha úgy találják, hogy életük rossz gyümölcsöt termett, kivágatnak és tűzre vettetnek (lásd: 3,9), és nem lesz jelentősége, hogy kinek a leszármazottai voltak – hacsak meg nem térnek és gyakorlati bizonyítékát nem szolgáltatják bűnbánatuk valódiságának.
Ettől az igehirdetéstől megérintve a társadalom különböző rétegei eljöttek megkérdezni Jánostól, mit jelent a bűnbánat az ő esetükben(lásd: 3,10-14). A polgároknak azt felelte, hogy a bűnbánat cselekedete részükről az, ha önként osztják meg az élelem‑ és ruházatkészleteiket azokkal, akiknek szükségük van rá. A vámszedőknek, hogy többé nem követelnek többet, mint amennyit a vámelőírások megszabnak. A katonák pedig, tartózkodjanak a pénznek és javaknak erőszakkal történő kizsarolásától és az emberek zaklatásától, elégedjenek meg zsoldjukkal és ellátmányukkal.”

:
„A bűnbánat keresztsége
Szentháromság után 6. vasárnap (Keresztség hete) — Lukács 3,7-14

Szeretteim a Krisztus Jézusban! Ez a János keresztsége. Nem az a keresztség, amit az Anyaszentegyház kiszolgáltat. Jézus rendelése szerint, nem az a keresztség, amiért sose adhatunk eléggé hálát, nem az a keresztség, ami a kegyelem kősziklája minden keresztyén számára. Mégis számba kell vennünk a jánosi keresztségnek a mibenlétét, mert emlékeztetek egy apostoli élményre — többünk számára bizonyára jól ismerős — ami a kérdést úgy vetette fel akkor, hogy azóta is esedékes. Az Ap.Csel. 19. rész elején hallunk arról, hogy Pál a korinthusi másfél évi működés után elment Efezusba, ott találkozott egy kis férfiközösséggel, tizenketten voltak együtt. Pál nagyon örül, hogy íme van már egy bizonyos támpont a kezdődő misszió munkájához, de aztán figyeli ennek a közösségnek a beszélgetését, hallgatja az imáikat, éneküket, egyszer csak rájuk kérdez: Mondjátok, vettétek, ti a Szentlelket a keresztség alkalmából? Erre kiderül az, hogy azt sem tudják, kicsoda a Szentlélek, meg milyen ajándéka van a Szentléleknek az ember számára, és vallják, hogy ők meg vannak keresztelkedve, de csak a jánosi keresztséggel. S akkor Pál elkezd beszélni a keresztségről, úgy amint azt a jánosi keresztség előzménye után Jézus hozta, és ajándékul adta nemzedékről-nemzedékre a világkorszak utolsó percéig. Miközben mindezt elmondja egyszerű szavakkal Pál apostol, az efezusi férfiaknak szíve átforrósodik, hitre gerjednek, tele van a szívük örömmel a hallott evangélium nyomán, a Szentlélek ereje rájuk száll, betölti őket ajándékaival, és megkeresztelkednek most már a Jézus nevére. Így indul el aztán Efezusban az egyház élete. Könnyű volna elkönyvelni ezt úgy, mint egy újszövetségi korhoz tartozó eseményt. Mégis az a helyzet, hogy nagyon sokszor találkozhatunk a keresztségről olyan véleményekkel, vagy tanításokkal, amelyek azt igazolják, hogy nem látják világosan, hogy mi is a Szentlélek keresztsége. Ezért olvastam most ezt a Lukács feljegyzése szerint nagyon érdekes beszámolót. Jánosról hallunk, hogy nagy sokaság veszi őt körül. Nyilván a Jordán folyó partján vannak, ahol János gyakorolja a reá bízott feladat szerint azt a bizonyos első keresztséget. Ő úgy mondja: vízkeresztség. Hiszen emlékezhetünk rá, amikor felbuzdulva sokan már-már azt gondolják, hogy Keresztelő János, talán ő a Messiás, az a várva várt, megígért Megváltó. János nem győz szabadkozni: dehogyis vagyok én. És még azt mondja: én még arra sem vagyok méltó, amit a legalacsonyabb beosztású rabszolga tesz. A jeruzsálemi templomban, amikor évente eljött az engesztelési ünnep, a főpap az egész nép, az ószövetségi gyülekezet nevében beindult a szentek szentjébe. Az oda mezítláb mehetett be. Akkor egy templomi rabszolga levette a főpap lábáról a sarut, de – nagyon jellemző ez, hogy milyen volt akkor az ószövetségi kultusz – akkor erre a célra rendszeresített templomi rabszolgáról meg azt tartották – így tanították a rabbik is –, hogy ez olyan alacsonyrendű munka, és ez annyira alantas szolgálat, hogy az ilyen rabszolgának nincs helye az eljövendő messiási országban. A templomban volt helye, ő vette le a főpap lábáról a sarut, de azt nem tudták elképzelni róla, hogy egy ilyen rabszolga bejusson Isten országába. Most ez a bizonyos legalacsonyabbnak tartott és üdvösség szempontjából kizárt lehetőségként emlegetett rabszolga-mozdulatot hozza fel Keresztelő János, a félreértés eloszlatása érdekében mondva: én, a Messiás? Hát én még arra sem vagyok méltó, amit az a templomi rabszolga tesz, hogy leoldjam a főpap lábáról a sarut. Olyan ég és föld, olyan tűz és víz különbség van az útkészítő János és a Messiás között.
János nagyon világosan látta, hogy mi az ő dolga, mi az, amit neki tennie kell. Talán tudjuk is, hogy abban az időben nemcsak Izrael népénél, hanem elég sok ókori népnél vallási gyakorlatok között szokás volt ilyen kultuszi fürdés. A szenteltvíz gyakorlata ennek a hagyománya a római egyházban, ami egy bizonyos kultuszi eljárást jelent, enélkül valakit nem tartottak alkalmasnak arra, hogy Isten közelébe jusson, vagy Isten színe előtt megálljon a gyülekezet közösségében. Amit tehát János gyakorolt, az csak hasonlít ehhez a korabeli szokásos kultuszi előírásához. Víz, víz —, mondhatná valaki, de János ennél sokkal többről beszélt. Azt mondja: ugyan én vízzel keresztellek titeket, és ennek a víznek, mint megtisztulást kifejező jelképnek, feltétlenül szüksége van. Ezt senki sem nélkülözheti. De ez önmagában még semmi, mert azt mondja: én csak azt tudom nektek meghirdetni, hogy jön Isten országa, de nem én hozom. Én hirdetem, hogy megtérés szükséges, és a megtérést bizonyítja a gyümölcstermés, de adni ezt a gyümölcstermést én képtelen vagyok. János tehát ebben az értelemben – ő úttörő, útkészítő munkát végez – a régi Ézsaiás jövendölés szerint a halmoknak a lehordásával, a mély völgyek feltöltésével, hogy kiegyenesítse, járhatóvá tegye az utat a nép gondolkodásában, szívében a közelgő Messiás számára, Isten országa eljövetelére. De ez az egész jánosi keresztelési gyakorlat, a hozzáfűzött tanítása, a dörgő hangon elkiáltott prédikáció – ezek mind csak egyetlen egyet vettek célba: leleplezték a bűnt és követelték a bűnbánatot. A megtérés és a bűnbánat eredetileg ugyanazt jelentette: Jézusig. Jézus hozta a bűnbánathoz, a töredelemhez, a megtérés egy másik fontos motívumát: a hitet. Keresztelő János ezt az elsőt gyakorolja. Úgy beszél, úgy hirdet, senkire nincs tekintettel, nem fél senkitől, leleplezi a bűnt. Valóban csodálatos az ő egész szolgálata. Jól tudjuk, hiszen életét is ez pecsételte meg, hiszen Heródesnek szemébe vágta a házasságtörését és ezért került aztán börtönbe, majd fejvételre. Így lett vértanú. Tehát Keresztelő Jánosnak a szolgálata, küldetése a bűnbánatnak a követelése volt és a megtérés gyümölcsei felől egy-egy emberélet, vagy társadalmi osztály erkölcsi lemérése. Így papok, írástudók, katonák, vámszedők, különféle néprétegek kerülnek a maguk adottságával, problémájával János elé. De János minden esetben ezt az egyet hangsúlyozza:  Ő így érti a megtérést. Ismerjétek fel, valljátok meg, aztán vállaljátok a Jordán vízében való megmeríttetést annak kifejezéséül, hogy hiába vagytok Izrael népéhez tartozók, éppúgy rászorultok a megtisztulásra, mint a lenézett pogányok vagy a kevert hitű samaritánusok, vagy bármiféle ember égen és földön. Ez akkor nagyon komoly beszéd volt, hiszen Izraelnek minden időben meg volt az a kísértése, hogy magát kiváltságos helyzetben tudja, és felülről mintegy lekezelje a többieket. Nagyon érdekes, hogy a zsidó fohász meg van ma is – a keresztyén egyházon belül is. Hányszor bizonyos kis hitféle azonnal kapcsolódik lelki gőggel, nagy önteltséggel, mások feletti ítélkezés hajlandóságával, ami persze mindenestül hamis. Mutatja azt, hogy  Hiszen ez az, amit János nem adhatott. De ő tudta, hogy ez nem az ő hatalmában van, ezért beszél ő bűnről, haragról, ítéletről: fejsze a fa gyökerén van már, nincs idő spekulálni, halogatni, majd ha nyugdíjba megyek, majd ősszel elkezdem, holnaptól fogva. Azonnal és most! Nincs sürgősebb, mint végre ráriadni a saját bűneimre. Ez Keresztelő János prédikációs modellje, és ez megy végig az egész szolgálatán.
 A keresztség kegyelmében így tudjuk meg, így igaz, mi Isten gyermekévé váltunk. A gyermek pedig az atya szeretetében van, az atya otthonában él. Az egész élete más, mint idegennek, jöttmentnek vagy kívülállónak. Neki új élete van, olyan új, ami azért új, mert örök. Felette nincs hatalma a rohanó időnek, az enyészetnek. Erről mind nem tudott Keresztelő János beszélni, csak ígéret formájában: majd jön, és Ő hozza ezt a tüzet, ezt a csodálatos erőt, Ő hozza a gyümölcstermést. Most visszatérve Efezusra. Pál azonnal megérezte annál a kis közösségnél: itt valami nem stimmel, itt mindig csak bűnről van szól. Az én bűnömről, a mások bűnéről. Van egy kis bánkódás is, no de hát, ez így önmagában nem az, amit Isten megígér és ad nekünk. Pál Jézus Krisztus szolgája, mert ő mindenestül átélte, és mert ő ebben az új életben jár, és mert előtte kristálytisztán áll az evangéliumnak a valósága, ezért érzékeli, hogy nagyon szép dolog, hogy ennyire tájékozottak vagytok a bűn tekintetében, de hát nem vagytok szabadok. Még mindig a régi dolgokon rágódtok, azt boncolgatjátok, aztán fogadkoztok, ígéretet tesztek, nekiduráljátok magatokat, de megint visszaestek. Hol van a Szentlélek? Hol van a szabadulás a béklyótól? Hol van a mögöttetek elmaradó régi bilincs, hol van az az új út, hol van a derű, az öröm, hol van az, amit Isten az Ő gyermekeinek ad? S akkor ezeknek az összevetésével és mindig a saját helyzetükre gondolva egyszerre talán jobban megértjük miért kerül elénk a keresztség hetében így ez a kérdés. Mert sajnos – így kell mondani manapság – az is nagy dolog, ha valahol a keresztséggel kapcsolatban előkerül a bűnkérdés. Ami valóban nem jelentéktelen dolog, ha valahol a Keresztelő János‑i szolgálat célhoz ér, és valaki végre tudja, hogy ő bűnös. Mert a természetes az, hogy mindenki magát tisztára mossa, igazolja magát, hogy a férj az egy betyár, a gyermek az egy hálátlan lény, ő, a szegény, az üldözött, a vértanú, akit senki meg nem ért. Hát nem ilyenek vagyunk? Óriási, ha egyszer valaki kikiáltja a szíve mélyéről: én vagyok az a bűnös, ó, az én vétkem, az én igen nagy vétkem! Ami akkor Pál számára nagyon kevés volt. Jánosi keresztyénségetek van csak? Mindig a bűnnek vagytok a szakemberei, hát ennél sokkal több van. Ma úgy tűnik, hogy még a jánosi keresztség sincsen meg.
Tessék a mindennapi gondolkodásmódunkat, szóbeszédünket, otthoni magatartásunkat, a családi körben, a munkatársak közötti véleményeket egy kicsit Isten előtti fényben becsületesen megtekinteni. Hol van ebben az a bánat, ami azokat ott mégiscsak összetörte? Pedig katonák is voltak ott, vámszedők, pénzemberek, akik mindent vállaltak, csakhogy pénzük legyen. Ilyen ember kezd kicsorduló könnyekkel szégyenkezni a maga bűne miatt. Ez óriási dolog. Igen, nálunk még ez is ritka.S éppen ezért érezzük azt az egész egyházi esztendőben, hogy mindig újra és mindig jobban alaposabban és gyakorlatibban kellene beszélni arról, ami a keresztségben történt. Amit Isten adott, és attól kezdve, hogy meg vagyunk keresztelve, halálosan komolyan vesz. Hát ezért bánt velünk úgy, mint gyermekeivel, minden hűtlenségünk, nagyképűségünk, csibész dolgaink és gyanús ügyeink ellenére. Többet kellene elmélyednünk a keresztségben kapott kegyelemben ahhoz, hogy nem csak a Jordán partján való szituációt éljük át, hanem ami Efezusban történt Pál szolgálatával az is végbemenjen. Felgerjedt a szívük, hisznek Jézusban, kérik most az igazi, a teljes keresztséget, és betör közéjük a Jézustól kapott új élet. Nem múlt emlékein rágódnak, hanem az eléjük kinyíló csodálatos jövendő végtelen perspektíváján.  Érezzük ezt a hallatlan súlypontváltozást, ennek a jelentőségét? Mondom, nem mindenütt van, de ahol van, ott legtöbbször csak a bűn körüli problémák vannak. Hol van a szabadulás, az a gyógyulás, az a teljesen megváltozott magatartás, amelyben jönnek a megtérés gyümölcsei. Emlékezzünk, éppen Pál sorolta fel egy alkalommal, mik ezek a gyümölcsök. Milyen gyönyörű dolgokról beszél: szeretet árad, öröm ragyog, békesség, türelem van, jóság van, reménység. Nem győzi mondani, mennyi minden csodálatos gyümölcs terem ott, ahol a Szentlélek elkezd uralkodni. Épp ezért, mert a keresztségben a Szentlélek zálogát vesszük. A Jézus nevében kapott keresztségben az az erő, amit adunk, és amit kapunk az a Szentlélek ajándéka, hogy merjünk hinni Jézus szeretetében. Merjünk bízni abban, hogy van bűnbocsánat, merjünk hinni abban, hogy le van győzve a halál, és ne kelljen mindig rettegni, hanem tudjunk vele élni abban az egyre növekvő fényben, ami ránk ragyog, betölt és mindenestül meg akar határozni. Hát ez a keresztség értelme! Felszabadult emberek, akiket nem lehet kiborítani, megzavarni, akik nem veszekednek, civakodnak, nem beszélnek közönséges szavakat, akiken szemmel láthatóan végbement a változás. Amíg ez nincs, addig nyilván csak a Jordán partján mászkálunk újra és újra, de semmi sem történik. Mert megmondta János: ez még csak az úton a fejszének az elővétele a bűnök felett, ezzel a bűn nincs még legyőzve. Ez még csak a víznek a munkája, de hol van még a tűz, ami nemcsak kiégeti belőlünk a régit, hanem hozza a Szentlélek érkezésével az újat.
Keresztség hetében, akármilyen különös, azt hiszem a magam számára, legalábbis a keresztségben kapott kegyelem igazi megértéséhez szükséges ez a jánosi keresztséggel való szembesülés. Hangsúlyozom: az nem kevés. Bár mindenki eljutott volna már legalább eddig, hogy aztán vehetné a Pál apostoli korrekciót. Keresztelő Jánosnak szintén javára írandó, hogy mikor elébe állnak a különböző rétegekből ezek az atyafiak: hát mi katonák vagyunk, mit csináljunk? Mi vámszedők vagyunk, hogy menjen tovább az életünk? Olyan tanácsot ad, ami már Jézus felé mutat. A felebaráti szeretet, a másik emberre néző felelősség tanácsa. Ne vegyél te vámszedő több vámot, mint ami elő van írva, ne tetézd a magad hasznát. És te katona ne fosztogass, ne erőszakoskodjál. Ez a jánosi tanács azt mutatja, hogy előkészíti Jézus útját. Kristálytisztán Jézusra mutat, aki majd adja nekünk azt a szeretetet, hogy tudjunk örömmel áldozatot hozni, és ne gondoljunk a magunk kényelmére, hasznára, vagy bármiféle érdekére. A másik ember kerül a szívünk, gondolkodásunk közepébe. A megkeresztelt ember pontosan így él.
Itt fejezem be azzal, amit reformátorunk kicsit más összefüggésből, de ideérkezve és ezt summázva így mondott. A keresztyén ember tökéletesen szabad! Ilyen nagy dolog a keresztség. Második mondat: de önként, szeretetből a keresztyén ember mindenkinek a szolgája, és mindenét, amije van, örömmel adja oda azokért, akiket az Isten reá bízott. Ez az utolérhetetlen bibliai dialektika csak két mondatban fér el az evangéliumban. A második mondat: Kérj mindent Atyádtól, várj mindent Őtőle, fogadj el mindent, amit ad, s ezért légy jó testvére annak, akit szintén gyermekévé fogadott az Atya. Amíg úton vagytok, ne vitatkozzatok, versengjetek, ne legyetek egymás terhére, ne okozzatok egymásnak se erkölcsi, se lelki veszteséget, hanem Néha úgy érzem, egészen sivatagi helyzet van a keresztség körül. Bár tudnának a keresztyének igazán, végre szembesülni a maguk bűneivel, tudnák megbánni azt a sok gonoszt és várni azt, Aki őket megszabadítja. Szabad imádkozni azért, hogy a keresztség, a teljes, az egyetlen, a Krisztusba való bemeríttetés adassék mindazoknak, akik kiskoruktól kezdve ezzel az ajándékkal élhetnének. Így nőhetnének fel, így öregedhetnének meg, és így mehetnének át az ő utolsó éjszakájuk rövid sötétjén keresztül az igazi élet örök fényébe.
Imádkozzunk!
Urunk Jézus, kérünk, légy irgalmas hozzánk. Bocsásd meg mindazt, amit a legdrágább ajándékoddal, a keresztséggel szemben elkövettünk. Bocsásd meg azt a ravasz játékot, hogy a szülők elviszik gyermekeiket névadásra, utána elhozzák keresztelésre. Bocsáss meg nékünk tehetetlenségünkért, amikor látjuk a sok emberi nyomorúságot, hitetlenséget, és nekünk éppúgy nincs erőnk, mint Jánosnak ott a Jordán partján. Téged hívunk és Téged várunk. Úr Jézus, tedd számunkra a kapott keresztség kegyelmét kősziklává, az igazi élet forrásává. Legyen szívünk békessége és legyen menlevél számunkra a nehéz úton át színed elé. Könyörgünk Lelked hatalmáért, világosságáért. Érleld közöttünk és bennünk a Te gyermekeidnek szép és boldog életét, mint akik járnak az úton és tudják, hogy a legszebb még hátra van: a megérkezés az atyai házba. Ámen.”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה

LXX/Greek New Testament:
Lc 3.7
jvElegen oujÖn toiÖ" ejkporeuomevnoi" ojvcloi" baptisqhÖnai  uJp! aujtouÖ, Gennhvmata ejcidnwÖn, tiv" uJpevdeixen uJmiÖn fugeiÖn ajpo; thÖ" mellouvsh" ojrghÖs_
Lc 3.8
poihvsate oujÖn karpou;" ajxivou" thÖ" metanoivas: kai; mh;  ajvrxhsqe levgein ejn eJautoiÖ", Patevra ejvcomen to;n  jAbraavm, levgw ga;r uJmiÖn oJvti duvnatai oJ qeo;" ejk twÖn  livqwn touvtwn ejgeiÖrai tevkna twÖ jAbraavm.
Lc 3.9
hjvdh de; kai; hJ ajxivnh pro;" th;n rJivzan twÖn devndrwn keiÖtai: paÖn oujÖn devndron mh; poiouÖn karpo;n kalo;n  ejkkovptetai kai; eij" puÖr bavlletai.
Lc 3.10
Kai; ejphrwvtwn aujto;n oiJ ojvcloi levgonte", Tiv oujÖn poihvswmen_
Lc 3.11
ajpokriqei;" de; ejvlegen aujtoiÖ", JO ejvcwn duvo citwÖna" metadovtw twÖ mh; ejvconti, kai; oJ ejvcwn brwvmata oJmoivw"  poieivtw.
Lc 3.12
hjÖlqon de; kai; telwÖnai baptisqhÖnai kai; eijÖpan pro;"  aujtovn, Didavskale, tiv poihvswmen_
Lc 3.13
oJ de; eijÖpen pro;" aujtouv", Mhde;n plevon para; to;  diatetagmevnon uJmiÖn pravssete.
Lc 3.14
ejphrwvtwn de; aujto;n kai; strateuovmenoi levgonte", Tiv poihvswmen kai; hJmeiÖs_ kai; eijÖpen aujtoiÖ", Mhdevna diaseivshte mhde; sukofanthvshte, kai; ajrkeiÖsqe toiÖ"  ojywnivoi" uJmwÖn.

^7 Στα πλήθη που πήγαιναν κοντά του να βαφτιστούν έλεγε: «Οχιάς γεννήματα, ποιος σας είπε πως έτσι θα ξεφύγετε απ' του Θεού την οργή που πλησιάζει; Κάνετε, λοιπόν, έργα που ταιριάζουν σε άνθρωπο που πραγματικά μετανοεί, ^8 και μην αρχίσετε να λέτε μεταξύ σας “καταγόμαστε από τον Αβραάμ”. Να είστε βέβαιοι πως ο Θεός, ακόμη κι απ' αυτές εδώ τις πέτρες μπορεί να κάνει απογόνους του Αβραάμ. ^9 To τσεκούρι βρίσκεται κιόλας στη ρίζα των δέντρων. Κάθε δέντρο, λοιπόν, που δε δίνει καλό καρπό, θα κοπεί σύρριζα και θα ριχτεί στη φωτιά». ^10 Oi όχλοι τον ρωτούσαν: «Τι να κάνουμε, λοιπόν;» ^11 Κι εκείνος τους απαντούσε: «Όποιος έχει δύο χιτώνες ας δώσει τον ένα σ’ αυτόν που δεν έχει, κι όποιος έχει τρόφιμα ας κάνει το ίδιο». ^12 Ήρθαν επίσης και *τελώνες να βαφτιστούν και του είπαν: «Δάσκαλε, τι να κάνουμε;» ^13 Κι εκείνος τους αποκρίθηκε: «Να μην απαιτείτε περισσότερα απ’ ό,τι σας παραχωρεί ο *νόμος». ^14 Τον ρωτούσαν ακόμη και στρατιώτες: «Κι εμείς τι πρέπει να κάνουμε;» Και τους έλεγε: «Μην παίρνετε λεφτά από κανέναν με ψεύτικες κατηγορίες ούτε με τη βία, αλλά να αρκείστε στο μισθό σας».
Vulgata:
Lc 3.7
dicebat ergo ad turbas quae exiebant ut baptizarentur ab ipso genimina viperarum quis ostendit vobis fugere a ventura ira
Lc 3.8
facite ergo fructus dignos paenitentiae et ne coeperitis dicere patrem habemus Abraham dico enim vobis quia potest Deus de lapidibus istis suscitare filios Abrahae
Lc 3.9
iam enim securis ad radicem arborum posita est omnis ergo arbor non faciens fructum exciditur et in ignem mittitur 
Lc 3.10
et interrogabant eum turbae dicentes quid ergo faciemus
Lc 3.11
respondens autem dicebat illis qui habet duas tunicas det non habenti et qui habet escas similiter faciat
Lc 3.12
venerunt autem et publicani ut baptizarentur et dixerunt ad illum magister quid faciemus
Lc 3.13
at ille dixit ad eos nihil amplius quam quod constitutum est vobis faciatis
Lc 3.14
interrogabant autem eum et milites dicentes quid faciemus et nos et ait illis neminem concutiatis neque calumniam faciatis et contenti estote stipendiis vestris
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Lk. 3,7
A sokaságnak tehát, amely kiment hozzá, hogy megkeresztelje, ezt mondta: „Viperák fajzata! Ki figyelmeztetett titeket, hogy meneküljetek az eljövendő harag elől? [Mt 12,34;  23,33]
Lk. 3,8
Teremjetek hát megtéréshez méltó gyümölcsöket, és ne kezdjétek azt mondogatni magatokban: Ábrahám a mi atyánk! Mert mondom nektek, hogy az Isten ezekből a kövekből is tud fiakat támasztani Ábrahámnak.
Lk. 3,9
A fejsze pedig ott van már a fák gyökerén: ezért minden fa, amely nem terem jó gyümölcsöt, kivágatik, és tűzre vettetik.”
Lk. 3,10
A sokaság pedig megkérdezte tőle: „Akkor hát mit tegyünk?” [ApCsel 2,37]
Lk. 3,11
János így válaszolt nekik: „Akinek két ruhája van, adjon annak, akinek nincs, és akinek van ennivalója, hasonlóan cselekedjék.”
Lk. 3,12
Vámszedők is mentek hozzá, hogy keresztelje meg őket. Ezek szintén megkérdezték tőle: „Mester, mit tegyünk?” [Mt 21,31-32]
Lk. 3,13
Nekik ezt mondta: „Semmivel se hajtsatok be többet, mint amennyi meg van szabva.”
Lk. 3,14
Megkérdezték tőle a katonák is: „Mi pedig mit tegyünk?” Nekik viszont ezt felelte: „Senkit ne bántalmazzatok, meg ne zsaroljatok, és elégedjetek meg a zsoldotokkal.”
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
Károli (revideált):
Luk. 3,7
Monda azért a sokaságnak, a mely kiméne hozzá, hogy általa megkereszteltessék: Viperák fajzati, [Mát. 3,7-9.] kicsoda intett meg titeket, hogy a bekövetkező harag elől meneküljetek?
Luk. 3,8
Teremjetek azért megtéréshez méltó gyümölcsöket, és ne mondogassátok magatokban: Ábrahám a mi atyánk! mert mondom néktek, hogy az Isten ezekből a kövekből is támaszthat fiakat Ábrahámnak.
Luk. 3,9
Immár pedig a fejsze is rávettetett a fák gyökerére: [Mát. 3,10.] minden fa azért, a mely jó gyümölcsöt nem terem, kivágattatik és a tűzre vettetik.
Luk. 3,10
És megkérdé őt a sokaság, mondván: Mit cselekedjünk tehát?
Luk. 3,11
Ő pedig felelvén, monda nékik: A kinek két köntöse van, egyiket adja annak, a kinek nincs; [Jak. 2,15. 16.  1 Ján. 3,17. 18.] és a kinek van eledele, hasonlókép cselekedjék.
Luk. 3,12
És eljövének a vámszedők is, hogy megkeresztelkedjenek, és mondának néki: Mester, mit cselekedjünk?
Luk. 3,13
Ő pedig monda nékik: Semmi többet ne követeljetek, mint a mi előtökbe rendeltetett.
Luk. 3,14
És megkérdék őt a vitézek is, mondván: Hát mi mit cselekedjünk? És monda nékik: Senkit se háborítsatok, se ne patvarkodjatok; és elégedjetek meg zsoldotokkal.
Szent István Társulati Biblia:
Lk 3,7
Ezért így beszélt a néphez, amely kiment hozzá, hogy megkeresztelkedjen: „Viperák fajzata! Ki tanított arra titeket, hogy fussatok az eljövendő harag elől?
Lk 3,8
Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét! És ne mondogassátok magatokban: Ábrahám a mi atyánk! - Mert mondom nektek, van hatalma az Istennek, hogy ezekből a kövekből fiakat támasszon Ábrahámnak.
Lk 3,9
A fejsze már a fák gyökerén van. Minden fát, amely nem terem jó gyümölcsöt, kivágnak és tűzre vetnek.”
Lk 3,10
Ekkor megkérdezte a tömeg: „Mit tegyünk hát?”
Lk 3,11
„Akinek két ruhája van - válaszolta -, az egyiket adja oda annak, akinek egy sincs. S akinek van mit ennie, ugyanígy tegyen”.
Lk 3,12
Jöttek a vámosok is, hogy megkeresztelje őket,
Lk 3,13
s így szóltak hozzá: „Mester, mit tegyünk?” Ezt felelte nekik: „Ne szedjetek be többet, mint amennyi meg van szabva.”
Lk 3,14
Megkérdezték a katonák is: „Hát mi mit tegyünk?” Nekik így felelt: „Ne zsaroljatok, ne bántsatok senkit, hanem elégedjetek meg zsoldotokkal.”
Káldi Biblia:
Lk 3,7
Mondá tehát a seregeknek, * kik kimentek, hogy tőle megkereszteltessenek: Viperák fajzati! ki tanított titeket futni a jövendő harag elől? [Máté 3,7.]
Lk 3,8
Teremjétek tehát a bűnbánat méltó gyümölcseit, és ne mondogassátok: * Ábrahám a mi atyánk. Mert mondom nektek, hogy hatalmas az Isten e kövekből is Ábrahámnak fiakat támasztani. [Máté 3,8.9.]
Lk 3,9
Mert a fejsze már a fák gyökerére tétetett. Azért minden fa, mely jó gyümölcsöt nem terem, kivágatik, és tűzre vettetik.
Lk 3,10
És kérdezé őt a sereg, mondván: Mit cselekedjünk tehát?
Lk 3,11
Felelvén pedig, mondá nekik: A kinek két köntöse van, adja annak, kinek nincsen; és a kinek élelme vagyon, hasonlóképen cselekedjék. [Jakab 2,15. Ján. I. 3,17.]
Lk 3,12
Eljövének pedig a vámosok is, * hogy megkereszteltessenek, és mondák neki: Mester! mit cselekedjünk?
Lk 3,13
Ő pedig mondá nekik: Semmit többet ne követeljetek, mint a mi megrendeltetett.
Lk 3,14
Kérdék azután őt a vitézek is, mondván: Hát mi mit cselekedjünk? És mondá nekik: Senkit se bántsatok, se ne erőszakoskodjatok, és elégedjetek meg zsoldotokkal.
Káldi Neovulgáta Biblia:
Lk 3,7
A sokaságnak, amely kiment, hogy megkeresztelkedjen nála, ezt mondta: »Viperák fajzata! Ki tanított titeket menekülni a jövendő haragtól?
Lk 3,8
Teremjétek hát a megtérés méltó gyümölcseit, és ne mondogassátok magatokban: „Ábrahám a mi atyánk”. Mert mondom nektek: Isten képes ezekből a kövekből is fiakat támasztani Ábrahámnak.
Lk 3,9
A fejsze már a fák gyökerén fekszik. Minden fát, amely nem terem jó gyümölcsöt, kivágnak és tűzre vetnek.«
Lk 3,10
Ekkor megkérdezte őt a tömeg: »Mit cselekedjünk tehát?«
Lk 3,11
Ő ezt felelte nekik: »Akinek két köntöse van, ossza meg azzal, akinek nincsen; és akinek ennivalója van, hasonlóképpen tegyen.«
Lk 3,12
Odajöttek a vámosok is, hogy megkeresztelkedjenek, és megkérdezték tőle: »Mester! Mit cselekedjünk?«
Lk 3,13
Ő ezt válaszolta nekik: »Semmit ne követeljetek azon felül, ami elő van írva nektek.«
Lk 3,14
Megkérdezték őt a katonák is: »Hát mi mit cselekedjünk?« Azt mondta nekik: »Senkit se bántalmazzatok, ne zsaroljatok, és elégedjetek meg a zsoldotokkal.«
Aranyos Biblia:
Lk 3,7
A sokaságnak, amely kiment, hogy megkeresztelkedjen nála, ezt mondta: »Viperák fajzata! Ki tanított titeket menekülni a jövendő haragtól?
Lk 3,8
Teremjétek hát a megtérés méltó gyümölcseit, és ne mondogassátok magatokban: „Ábrahám a mi atyánk”. Mert mondom nektek: Isten képes ezekből a kövekből is fiakat támasztani Ábrahámnak.
Lk 3,9
A fejsze már a fák gyökerén fekszik. Minden fát, amely nem terem jó gyümölcsöt, kivágnak és tűzre vetnek.«
Lk 3,10
Ekkor megkérdezte őt a tömeg: »Mit cselekedjünk tehát?«
Lk 3,11
Ő ezt felelte nekik: »Akinek két köntöse van, ossza meg azzal, akinek nincsen; és akinek ennivalója van, hasonlóképpen tegyen.«
Lk 3,12
Odajöttek a vámosok is, hogy megkeresztelkedjenek, és megkérdezték tőle: »Mester! Mit cselekedjünk?«
Lk 3,13
Ő ezt válaszolta nekik: »Semmit ne követeljetek azon felül, ami elő van írva nektek.«
Lk 3,14
Megkérdezték őt a katonák is: »Hát mi mit cselekedjünk?« Azt mondta nekik: »Senkit se bántalmazzatok, ne zsaroljatok, és elégedjetek meg a zsoldotokkal.«
Luther Biblia:
Lk 3,7
Da sprach Johannes zu der Menge, die hinausging, um sich von ihm taufen zu lassen: Ihr Schlangenbrut, wer hat denn euch gewiß gemacht, daß ihr dem künftigen Zorn entrinnen werdet?
Lk 3,8
Seht zu, bringt rechtschaffene Früchte der Buße; und nehmt euch nicht vor zu sagen: Wir haben Abraham zum Vater. Denn ich sage euch: Gott kann dem Abraham aus diesen Steinen Kinder erwecken.
Lk 3,9
Es ist schon die Axt den Bäumen an die Wurzel gelegt; jeder Baum, der nicht gute Frucht bringt, wird abgehauen und ins Feuer geworfen.
Lk 3,10
Und die Menge fragte ihn und sprach: Was sollen wir denn tun?
Lk 3,11
Er antwortete und sprach zu ihnen: Wer zwei Hemden hat, der gebe dem, der keines hat; und wer zu essen hat, tue ebenso.
Lk 3,12
Es kamen auch die Zöllner, um sich taufen zu lassen, und sprachen zu ihm: Meister, was sollen denn wir tun?
Lk 3,13
Er sprach zu ihnen: Fordert nicht mehr, als euch vorgeschrieben ist!
Lk 3,14
Da fragten ihn auch die Soldaten und sprachen: Was sollen denn wir tun? Und er sprach zu ihnen: Tut niemandem Gewalt oder Unrecht und laßt euch genügen an eurem Sold!
King James:
Luk. 3,7
Then said he to the multitude that came forth to be baptized of him, O generation of vipers, who hath warned you to flee from the wrath to come?
Luk. 3,8
Bring forth therefore fruits worthy of repentance, and begin not to say within yourselves, We have Abraham to our father: for I say unto you, That God is able of these stones to raise up children unto Abraham.
Luk. 3,9
And now also the axe is laid unto the root of the trees: every tree therefore which bringeth not forth good fruit is hewn down, and cast into the fire.
Luk. 3,10
And the people asked him, saying, What shall we do then?
Luk. 3,11
He answereth and saith unto them, He that hath two coats, let him impart to him that hath none; and he that hath meat, let him do likewise.
Luk. 3,12
Then came also publicans to be baptized, and said unto him, Master, what shall we do?
Luk. 3,13
And he said unto them, Exact no more than that which is appointed you.
Luk. 3,14
And the soldiers likewise demanded of him, saying, And what shall we do? And he said unto them, Do violence to no man, neither accuse any falsely; and be content with your wages.

Lc 3,7
Il disait donc aux foules qui s'en venaient se faire baptiser par lui: "Engeance de vipčres, qui vous a suggéré d'échapper ŕ la Colčre prochaine?
Lc 3,8
Produisez donc des fruits dignes du repentir, et n'allez pas dire en vous-męmes: Nous avons pour pčre Abraham. Car je vous dis que Dieu peut, des pierres que voici, faire surgir des enfants ŕ Abraham.
Lc 3,9
Déjŕ męme la cognée se trouve ŕ la racine des arbres; tout arbre donc qui ne produit pas de bon fruit va ętre coupé et jeté au feu."
Lc 3,10
Et les foules l'interrogeaient, en disant: "Que nous faut-il donc faire?"
Lc 3,11
Il leur répondait: "Que celui qui a deux tuniques partage avec celui qui n'en a pas, et que celui qui a de quoi manger fasse de męme."
Lc 3,12
Des publicains aussi vinrent se faire baptiser et lui dirent: "Maître, que nous faut-il faire?"
Lc 3,13
Il leur dit: "N'exigez rien au-delŕ de ce qui vous est prescrit."
Lc 3,14
Des soldats aussi l'interrogeaient, en disant: "Et nous, que nous faut-il faire?" Il leur dit: "Ne molestez personne, n'extorquez rien, et contentez-vous de votre solde."

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/