Title: Kedves ’Tanúk, Hitvallók, Mártírok’
Subject: Lk 24,46-49. - Mennyei erő tanúi - Exaudi (Húsvét u. 6.)
Author: Tommyca

-----Eredeti üzenet----- 
Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>
Elküldve: 2005. május 6. 0:05
Tárgy: Lk 24,46-49. - Mennyei erő tanúi - Exaudi (Húsvét u. 6.)

Kedves ’Tanúk, Hitvallók, Mártírok’!

Mennybemenetel után gyorsan itt lesz Exaudi, úgyhogy fel kell kötni az ágyékkötőt a küldemény csomagolásával… Nálunk ugyan kicsit speciális, hogy konfirmáció lesz, de minden erőltetés nélkül tökéletesen alkalmazható a textus a mennyei erővel történő konfirmálásra-megerősítésre is…

Vázlatkísérlet1:
Mennyei erő tanúi
Jeruzsálemből sugárzó hirdetés
A megtérés és bűnbocsánat tanúi
Elküldött ígéret
A vázlathoz:
Mennybemenetelhez hasonlóan most is húsvéti híradásból szól a részlet, de most nem tiszta mennybemeneteli jelleg fénye vetül rá, hanem már pünkösd fele kacsingatunk. Addig azonban még Jeruzsálemben kell maradni…
Jeruzsálemből sugárzó hirdetés
Zsidók számára természetes, hogy a vallás középpontja a főváros, ahol a Sion hegyén a templom áll. Nem a templom önmagában a fontos. Nem Sion önmagában. Nem Izráel fővárosa önmagában. Mindez azért fontos, mert az Úr megígérte, hogy ott lakik. E tekintetben volt egyértelmű az apostolok számára is, hogy a keresztyénség központja Jeruzsálemben fekszik. E tekintetben fontos ma is a középpontra tekinteni. Sion nem földrajzilag érdekes — ilyen értelemben sem Jeruzsálem, sem a római katolikusok Jeruzsáleme, Róma és a Vatikán nem számít. Lelkileg kell a középpontból kiinduljon az életünk. Sionon az Úr egy kősziklát helyezett el. Ezért Krisztus a középpont, onnan kell kisugározzon az élet, mégpedig az örökélet, minden keresztyén számára.
A megtérés és bűnbocsánat tanúi
Minden sugárzásnak közegre van szüksége, amelyben terjedni tud. (A sugárzás hullám formájában is lehetséges…) A hang a levegő révén terjed. A fény az elektromágneses tér révén terjed. A keresztyén kisugárzás tanúk révén terjed. Az üdvösség kisugárzása a megtérés és bűnbocsánat révén terjed. Ahogyan a ritkuló levegőben elhalkul-elhal a hang, ahogyan a gyengülő elektromágneses térben elhalványul-elhal a fény, úgy a ritkuló és gyengülő tanúk között elalszik-elhal a hit. Jézus ránk bízta az evangéliumot, Neked kell tanúvá lenned, nincs kibúvó! Ahogyan Te magad se ismerheted meg Jézust tanúk nélkül, úgy más sem. Hogyan jusson hát hitre az, akinek Isten úgy rendelte, hogy Te légy a hitet hozzá közvetítő tanú-közeg? Miként terjedjen az egyház, ha nem sugárzod a tanúság evangéliumát, a megtérés és bűnbocsánat örömét, az üdvösséget?!?
Elküldött ígéret
A tanúk azonban nem elegendők. Hiszen nem elég az ismereteket, az átélt eseményeket továbbadni. A hang is, a fény is gömbhéj-szerűen terjed, ami azt jelenti, hogy minél messzebbre jut el, annál nagyobb felületen oszlik el, és egy adott helyen ezért annál gyengébb. Szükség van hát erősítőre, hogy ne szimpla fény legyen, és egyre halványabban világítson, amint távolabbra és távolabbra jut — hanem legyen lézer, amely egy erősítő mechanizmus révén szinte gyengítetlenül terjed tovább. [A fizikai képből azt most felejtsük el, hogy a lézer , azaz nem gömbhéj mentén, hanem egyenes mentén, és ezért nem gyengül… ;‑)] Ezért ígéri Jézus is a mennyei erőt, amely képes elvégezni a tanúskodás erősítését, hogy ne csak ismereteket terjesszenek a keresztyén hitvallók, hanem Szentlélek elvégezze a világban hitet teremtő munkáját…
Vázlatkísérlet2:
Kell, mert meg van írva
Szenvedni
Feltámadni
Hirdetni
A vázlathoz:
Ez most csak egy gyors ötlet, kidolgozatlanul…

A színes jelölések értelme:  az általam fontosabbnak tartott gondolatok;  a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat;  az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat;  átmeneti eset a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes;  átmenet a  és  között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a  használata is a  helyett; végül  a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„Lk 24,46
A többi evangélistákkal való összehasonlításból kitűnik, hogy az, mi itt következik, Jézus utolsó megjelenésekor az ő mennybementele napján történt. Az is meglehet, hogy sz. Lukács két jelenést, egy korábbit és az utolsót foglalta egybe.
Lk 24,47
őhelyette és az ő erejével.
Lk 24,49
a megigért Szentlelket. Vesd össze: Ján. 14,16.26.
Lk 24,49
t. i. a Szentlélekkel. Az apostolok akkor Jerusalemben voltak. Feltámadása után az első nyolcz nap alatt megjelent nekik Jerusalemben (Luk. 24,34.35.36. Ján. 20,26. s követk.). Azután visszamentek Galileába, hol az Úr nekik szintén megjelent (Máté 26,32. 28,16.), és utóbb kétségkivűl az ő parancsára ismét Jerusalembe mentek, hol a Szentlélek eljövetéig kellett maradniok.”

:
„Luk. 24,36–49. Jézus megjelenik a tanítványoknak (vö. Jn 20:19–23).
A bizonyságtételek sorának tetőpontja a harmadik: Jézus megjelenik az apostoloknak (a többiek háttérben maradnak), és bizonyságot tesz előttük önmagáról mint Feltámadottról. Itt is erőteljes hangsúly esik Jézus feltámadásának testi voltára, de ez kétségtelen feszültségben van feltámadott testének mennyei dicsőségével, pneumatikus jellegével. A feltámadott Jézus mennyei lény: ennek szól azok megdöbbenése is, akiknek megjelenik. Ez alól Jézus feloldja őket, majd egyre félreérthetetlenebb bizonyságát adja annak, hogy övéi nem testetlen lelket látnak, hanem Jézust, a Messiást, a halálból újonnan született emberiség első képviselőjét. {
} Az előző történetekből ismert módon Jézus is először önmaga szavaira hivatkozik, amelyekben megjövendölte övéinek feltámadását és előzményeit; majd az utalás itt is visszamegy az írások ígéretéig, amelyeknek új értelme nyílik meg a tanítványok előtt Jézus feltámadásának fényében. Az út tehát nyitva áll arra, hogy elinduljon a bűnbocsánat evangéliuma Jeruzsálemből a népek világába, mert a tanúkat előállította Isten. Még egyetlen lépés van hátra: a tanúk végső felkészítése küldetésük betöltésére. Ezen a ponton irányítja figyelmüket Lk a Második Könyv, az ApCsel nagy eseményére, a Szentlélek kitöltetésére. Húsvét ígéretes beteljesedése pünkösd eseményében tetőződik be az egyház számára.”

:
„10. A FELTÁMADÁS (Mt 28,1-20; Mk 16,1-20; Lk 24,1-53)
…
*
…
Lukács még egy találkozásról ad számot közte és tanítványai között (36—52). Ebben először azt a kijelentést hozza, hogy a Feltámadott Úr élő valóság, nem nem a képzelet vagy a tömegszuggesztió játéka. — Ez a Tamás-motívum, mikor az Úr úgy mutatja meg magát mint test és vér, csont és hús, sebeivel együtt s tanítványaival együtt eszik. — Ez különösen a görög világ felé volt fontos — azért találjuk Lukácsnál és Jánosnál — , mert a görög világ tudott szellemről, s innen eredt az a sokféle kritika, mely a testi feltámadás hitének útjába állott. — ‘Ha pedig a Krisztus fel nem támadott, hiábavaló a mi prédikálásunk és hiábavaló a ti hitetek’ (1Kor 15,14). Le kell vonni a feltámadás hitének végső konzekvenciáját is.
Csak akkor vehetik át az apostoli megbízatást, ha ez megtörténik. — A megfeszített és feltámadott Krisztus az igehirdetés alanya és tárgya. Az a titokzatos belső közösség Krisztussal, melyben ő tanítványaival éppen feltámadása után és által élt, volt a forrása minden megvilágosodásnak, új ismeretnek és boldog tapasztalatnak, amit egyének és gyülekezetek megszereztek. Erről ismét az ApCsel számol be, s megragadó szemléltetés hozzá Pál apostol kolosszális egyénisége. Jeruzsálemből kiindulva, Jeruzsálemtől kezdve — éppúgy olvasható a 47. v. végéhez, mint a 48. v. elejéhez.)
Ez a munka akkor kezdődik el, mikor majd elküldi az Atyától azt a mennyei erőt, amelyről sokkal világosabban a János evangéliuma szól. — Ez a Szentlélek kitöltése. — Ezzel kezdődik az ApCsel-ről írott könyv. Krisztus az Atya jobbján, Szentlelkével közvetlenül és személyesen él a hívőkben és gyülekezetekben, jelen van minden összejövetelükön, közvetlenül és személyesen kormányozza és pásztorolja őket, mígnem eljő ennek a világnak a végén, hogy ítéljen eleveneket és holtakat.
A három első evangélium tanítását ez a hitvallás foglalja össze: Egyfelől adva van egy majdnem másfélévezredes kijelentéstörténet a Messiásról (Felkent = Krisztus), egy nagy királyról, Akin Isten lelke nyugszik, Aki megítéli a világot, Aki egy új világot rendez be, Aki a szíveket Istenhez hajlítja, s a köztük levő ellenségeskedést kiengeszteli. Uralmában elkövetkezik a boldog aranykor, az elveszett paradicsom újra tulajdona lesz az embernek. Ez a Király azonban néhol úgy jelentkezik, mint az Úr szenvedő szolgája, Aki helyettes szenvedésével váltja meg népét.”

:
„b. Jézus megjelenése összegyűlt követőinek (24:36-49)
(Mt 28:16-20; Mk 16:14-18; Jn 20:19-23)
Jézusnak ebben a megjelenésben három dolog nyilvánvaló.
Először is, Jézus bizonyította tanítványainak, hogy valóban feltámadt. Nem csak ott állt a jelenlétükben, hogy láthassák őt és sebeit (39-40. v.), hanem evett is előttük bizonyítva nekik, hogy nem szellem.
Másodszor, Jézus megmutatta követőinek mind azokat a tényeket, amik az ószövetségben a Messiásról. az ószövetség három alkotóeleme, amire esetenként így utaltak Jézus idejében. (De gyakrabban csak úgy utaltak az Ószövetségre, hogy Mózes és a próféták; pl. 27. v.) Más szóval megmutatta nekik az Ószövetség különböző részeiből (pl. 5Móz 18:15; Zsolt 2:7; 16:10; 22:14-18; Ézs 53; 61:1), hogy ő a Messiás, akinek szenvednie kellett és feltámadnia a halálból (Lk 24:46; vö. 26. v.). Halála és feltámadása következtében hirdetni kell nevében a mert ők halálának és a halálból való feltámadásának. Ez lett Lukács második könyvének a vázlata (vö. ApCsel 1:8).
Jézus megparancsolta követőinek, hogy maradjanak (Jeruzsálemben), meg nem kapják a Ez világos utalás a Szentlélekre (vö. ApCsel 1:8), akit az Atya megígért.”

:
„D) A megnyílt értelem (24,44-49)
 Ezek a versek összefoglalják az Úr tanítását feltámadása és mennybemenetele között. Megmagyarázta, hogy feltámadása nekik mondott beteljesedése volt. Nem mondta‑e nekik, hogy minden vele ÓSZ‑i próféciának be kell Az ÓSZ három fő része volt a Ezek együttvéve a teljes ÓSZ. Milyen ÓSZ‑i próféciák voltak Krisztussal kapcsolatban? A következők:
1.	Hogy kell (Zsolt 22,1-21; Ézs 53,1-9).
2.	Hogy fel kell a a harmadik napon (Zsolt 16,10; Ján 1,17; Hós 6,2).
3.	Hogy a bűnbánatnak és bűnbocsánatnak hirdettetnie kell az Ő nevében Jeruzsálemtől kezdve minden nemzetnek.
Jézus Valójában ez a fejezet tele van megnyílt dolgokkal: megnyílt megnyílt megnyílt (31. v.), megnyílt megnyílt (35. v.), megnyílt (45. v.) és a megnyílt (51. v.).
 A tanítványok a feltámadás lettek. El kellett menniük a dicsőséges üzenetet hirdetni. Először meg kel-lett várniuk vagyis a Szent Szellem eljövetelét pünkösdkor. Akkor mennyei erővel lettek felruházva, hogy bizonyságot tegyenek a feltámadott Krisztusról. A Szent Szellemet az Atya olyan ÓSZ‑i igehelyeken ígérte meg, mint az Ézs 44,3; Ez 36,27; Jóel 2,28.”

:
„A Csel 26,23 segít annak a kérdésnek a megválaszolásában, amelyet ez a vers vet fel: Hogyan lehetséges, hogy Jézus, a Messiás minden népnek hirdesse az igét és így beteljesítse az Írást? Pál és az egyház révén fogja ezt megtenni. Ezzel Lukács megvalósítja krisztológiai univerzalizmusát. ‘Jézus akkor Messiás a szó valódi és teljes értelmében, ha Isten üdvössége általa eljut ‘a föld végső határáig’ ’ (Dupont, J.: ‘La portée christologique de’l évangélisation des nations d’apres Luc 24,47’, [Fest. R. Schnackenburg, szerk. J. Gnilka] Freiburg 1974, 143). A megbízatás nagyobb csoportnak szól, mint a Tizenegy (ld. 24,9.33). A lukácsi kontextus arra is mutat, hogy nőkről is szó volt. Ld. Perkins: (® 195) 166-167. Szentlélek a mozgatója Lukács története folytatásának arról, hogyan teljesíti Isten ígéreteit. Ld. Csel 1-2.”

:
„MEGNYITOTT ÉRTELEMMEL
Lukács 24,44-48
Bármily meghökkentő volt is, ahogy Jézus megette előttük, amit ennie adtak, értelmük aközben nyílt meg, mialatt az írások ígéreteit és beteljesedésüket, magára vonatkoztatva, hirdette előttük. Sőt külön kihangsúlyozódik, hogy ő nyitotta meg értelmüket, mintha az ige és annak hatása két külön cselekmény lenne. Ez annyiban igaz, hogy az írás feltárulásához kell az emberi szív feltárulása is (az ‘értelem’ ebben az esetben az érzelemvilágot is jelöli). A feltámadott Úr újjáteremtő műve ez rajtuk. Az ismétlődik meg velük, amit a két emmausi is érzett és utólag megállapított, hogy az írások magyarázatát hallgatva a szívük gerjedezett, égni kezdett (32). Velünk szemben is ez az igének, az igehirdetésnek az igénye. Abban az alázatos bizonyosságban könyörgünk ezért, hogy a feltámadott Úrnak ma is van hatalma rá, hogy ezt a csodát véghezvigye a hallgatókban. Ez egészen az ő műve, semmiféle igehirdetői rátermettség, még a kegyelmi ajándék sem viheti végbe a hallgatókban ezt a munkát, eszközét erre nem adja a mi kezünkbe, mert egyedül Ő cselekedheti meg bennünk. — Az üdvözítő munka döntő fordulataiban: az írások beteljesedésében, szenvedésében és a halottak közül való feltámadásában erőteljesen hatott az isteni ‘kell’. Szükségszerű volt, amit értünk végigküzdött, más módon nem juthattunk volna bűnbocsánathoz, nem lett volna lehetőségünk a megtérésre. Ugyanez szükségszerűség munkál tovább, midőn Jeruzsálemtől kezdve minden népeknek hirdettetik Jézus nevében a megtérés és a bűnbocsánat.
Végiggondolván, hogy ezen az estén, sőt bátran mondhatjuk, hogy éjszakába nyúlóan mi minden történt, kétségtelenül zsúfolt időben alig követhető az események egymásutánja. Két megjegyzést szükséges itt megtennünk. Lukács már a pogánykeresztyének, a görög-hellén világ napbeosztását veszi tekintetbe. S így éjfélig elhelyezhetőek annak a csodálatos napnak az eseményei, különösen ami este óta történt. Az evangélista tehát figyelmen kívül hagyja, hogy a zsidó napkezdet szerint ezek már voltaképpen hétfőre estek. Valószínű, hogy az első keresztyének gyakorta jöttek össze esténként, s a hét első napja olykor átnyúlt a következőbe (vö. ApCsel 20,7!). Az evangélium húsvéti tudósításain tehát átüt az első keresztyének rendszeres heti ünnepnapjának megünneplése, akkor tartott összejöveteleik élménye. Olvasták az írásokat, azaz az ÓSZ-et, részesedtek az úrvacsorában, s voltak közös étkezéseik is. Az Úr napja volt ez számukra, amit nemcsak a hét első, de nyolcadik napjának is hívtak. Sajnos a mi nyelvünkben a semmitmondó, sőt félrevezető vasárnap név honosodott meg, jobb volna az Úr napjának nevezni. Ámbár nem a név határozza meg a tartalmat, hanem az igeszerű tartalom tölti meg élettel az alkalmat, a formát, a napot, amit néki szentelünk. Legyen ünneplésünk tanúságtétel őróla, a Feltámadottról!
ELTÁVOZÓBAN
Lukács 24,49-53
Még mindig tart az az első, s immár jövőbe tekintő feltámadás napja. Mostantól azonban már észrevehető a határozott fordulat. Egyrészt a figyelmet fölkeltő kis ‘íme’ szócska jelzi, hogy a kijelentés új fordulata előtt állnak, másrészt az, hogy ‘elküldöm nektek’, már sejteti, hogy jelenléte övéivel átmeneti, sőt a 44. v. ‘amikor veletek voltam’ kitétele is éreztette már, hogy Jézus helyzete és kapcsolata övéivel megváltozott. Mindebben benne foglaltatik, hogy el fog távozni tőlük. Az ‘akit Atyám ígért’ egyedülálló az evangéliumokban, de az ApCsel 1,4; 2,33.39 során majd visszatér, s a Szentlélekre vonatkozik. Most azonban egészen a 3,16-ig kell visszatekintenünk, ahol Keresztelő János beszélt az eljövendőről, aki majd Szentlélekkel és tűzzel fog keresztelni. A fináléban tehát visszatérnek a kezdetek motívumai. A tanítványoknak ‘a városban’ kell maradniuk; mindenki érti, hogy Jeruzsálemről van szó. Az 1. fejezet is ott vette kezdetét. — A Szentlélek ruházza majd fel őket mennyei erővel. Őnélküle készületlenek, hiányos fölszereléssel küszködők volnának, teljesen alkalmatlanok a tanúságtételre. Az Ézs 43,10.12 Jahvéról szóló tanúsága (amit helytelenül ejtenek Jehovának) a feltámadott Krisztusról szóló tanúságtételben érte, s éri el végkifejletét, s a célba érés egyben megújult útnak indulás minden népek közé. Itt tehát hiteles hangsúlyeltolódás van az újszövetség tanúságtétele érdekében, a hangsúlyt mesterkélten helyezni vissza az ÓSZ‑i ígéretre, a közbeeső időt átugorva, üdvtörténeti zűrzavarhoz és tévelygéshez vezet.
Az 50. v. alapszövegében nincs is ‘ezután’; mintha még mindig tartana a feltámadás napja, de hát kell is, hogy tartson, nem a nap, inkább annak öröme, ereje és lendülete. Kivitte tehát őket az Olajfák hegye lábánál fekvő Betániáig, s ott — miközben áldotta őket — eltávolodott tőlük, felvitetett a mennybe. Ők pedig leborulva imádták. Jézus attól fogva imádandó Úr, amikortól az Atya a maga jobbjára emelte őt, s a Fil 2,9kk szerint minden név fölött való nevet adott neki. Ez pedig a Kűriosz, tehát az a név, hogy ‘Úr’. E névre hajol meg előtte minden térd, az idők rendjében mindazoké, akik Isten teremtményei, akár mennyeiek, akár földiek, akár föld alatt lévők. Istentiszteleteinken ezért imádandó Úr a Krisztus, s hitvallásunkkal, a Szentháromság egységében, őt valljuk Urunknak és Megváltónknak.
A tanítványok magárahagyatottságában érthetetlen volna a nagy öröm, amellyel Jeruzsálembe visszatértek. Örömük azonban kultuszi öröm, ahogy itt minden mozzanat mögött ráérezhettünk az első keresztyének istentiszteletére. Hangsúlyozza is a záró v., hogy mindig a templomban voltak és áldották Istent. Az evangélium a templomban vette kezdetét, s így zárul a kör, mert a templomban fejeződik is be.”

:
„Lukács szándékosan és célzatosan teszi a feltámadott Krisztus szavait első könyvének végére:
Így van megírva:
Krisztusnak szenvednie kell, de a harmadik napon
fel kell támadnia a halálból,
és hirdetni kell az ő nevében a megtérést és a bűnbocsánatot
minden nép között, kezdve Jeruzsálemtől.
Ti vagytok erre a tanúk (lásd még Ézs 43:10 és köv., valamint 44:8).
És íme, én elküldöm nektek, akit Atyám ígért,
ti pedig maradjatok a városban,
amíg fel nem ruháztattok mennyei erővel (24:46-8).
Krisztus győzedelmeskedett. A Léleknek abban a templomvárosban kellett kitöltetnie, amely halálra ítéltetett. Jeruzsálem a nemzetek között helyét kereső egyház hídfőállása lett.
Maga Jeruzsálem nem hajlik a szóra. Ezért aztán mások tűnnek fel utcáin és közeiben, hogy elfogadják a meghívást a lakomára (lásd 14:21).
A második kötet (azaz a Cselekedetek Könyve) bemutatja, hogyan hangzott fel a bizonyságtétel hamarosan az egész világon. Isten végbeviszi azt, amit Jeruzsálemmel eltervezett, Teofilus! Kezét áldóan kiterjesztő Főpap vitetett föl a mennyekbe.
Az első kötet nem úgy végződik, mint ahogyan elkezdődött (v.ö. 24:50, 1:22). A ez az oroszlánbarlang, most a tanítványok Istent dicsőítő szavaitól visszhangzik.”

:
„3. JÉZUS MEGJELENIK TANÍTVÁNYAINAK
24,36—49.
(36) …

Lukács korában még nem volt az Ószövetségnek összefoglaló neve, és nem volt lezárva az ószövetségi kánon. Ezért sorolták fel egyes részeit.

Én vagyok az!
 …
Ti vagytok ezeknek tanúit
Akiket Jézus meggyőzött arról, hogy feltámadt, azokat tanúivá teszi. Mindenekelőtt saját tanítására emlékezteti őket. Jézus beszéde az apostoli igehirdetésnek az alapja. Ez azonban szoros összefüggésben marad azzal, ami megíratott. Jézus tudja, hogy a Szentírás helyes magyarázata nem magától értődik. Az írástudók is foglalkoztak vele, és mégis szembekerültek Jézussal. Az ő magyarázata abból indul ki, hogy az írásban róla van szó. Ezért azt kell meglátni és kiemelni belőle, ami általa beteljesedett. Az a Krisztus-kép, az az Isten-kép és az ‘az etika érvényes benne, amit ő hirdetett. Ez pedig nem a világi hatalomra törő messiás, hanem az a Jézus aki önmagát odaadva szolgál és megment másokat (23, 34-43). Amit az Írás értelméről mondott Emmaus felé menet, azt most elmondja tanítványainak. Emlékeztetünk a vele kapcsolatban elmondottakra (24,25—27). De Jézus kiegészíti szavait azzal, hogy előre mutat a tanítványok feladatára. Feltámadása nemcsak lezárása földi működésének, hanem kezdete egy új időszaknak, amelyben ‘hirdettetik az ő nevében megtérés bűnök bocsánatára.’ A megtérés és bűnbocsánat ismét jellemző .vonása Jézus földi működésének, amely fő ütközőpont volt ellenfeleinél, de sokak számára új élet kezdetévé lett (5,20—26; 6,37; 7,36—50; 11,4; 17,3. 4). Ezt kell hirdetni most az ő nevében. A név említése azt jelenti, hogy nem a maguk hatalmával, hanem Jézus szolgálatában végzik ezt a munkát, és ha így végzik, akkor érvényes ez az ígéret: ’Aki titeket hallgat, engem hallgat.’ (10,16.) Ez a bizonyságtevő munka lépésről lépésre halad előre: ‘Elkezdve Jeruzsálemtől minden népnek.’ Jézus feltámadása megnyitja az utat az evangélium előtt Izráel népétől minden nép felé. Ezt az utat nem lehet megfordítani. Az evangélium szolgálatát mindig az adott helyzetben és abból kiindulóan kell végezni. Nem mond tehát ellene a missziói parancsnak az, hogy a Cselekedetek könyve szerint a tanítványok először Jeruzsálemben maradtak. Nem hanyagolták el legközelebbi munkaterületüket azért, hogy hirdessék az evangéliumot a világban. Ebben is követték Jézust, aki otthon Názáretben kezdte, ‘hazájában Galileában folytatta, és azután ment Jeruzsálembe. A tanítványok tanúi Jézusnak. Feladatuk nem egyszerűen írásmagyarázat, hanem tanúság arról, amit Jézus mondott és tett. Nem az írásról tesznek ‘bizonyságot, hanem arról a meghalt és feltámadt Úrról, akiről a Szentírás is ‘tanúskodik. Jézus erre készíti majd fel őket ‘erővel a magasságból’. Teljesedik az az ígéret, hogy Jézus majd tűzzel és Szentlélekkel keresztel (3,16; Cs 2,3). Jézus a Szentlélek által végezte munkáját (3,22; 4,1. 14. 18; 11,20). Nélküle tanítványai sem végezhetik szolgálatukat. De kap Szentlelket mindaz, aki kéri (11,13).”

:
„(24, 36-49)
36.	…
46.	«Így van megírva: a Krisztusnak szenvednie kell, de a harmadik napon fel kell támadnia a halottak közül,
47.	és hirdetni kell az ő nevében a megtérést és a bűnök bocsánatát minden nép között, Jeruzsálemtől kezdve.
48.	Ti tanúi vagytok ezeknek.
49.	És íme, én elküldöm nektek, akit Atyám ígért, ti pedig maradjatok a városban, amíg fel nem ruháztattok erővel a magasságból».
…
Az evangélistát elsősorban nem történeti, hanem apologetikus és teológiai meggondolások vezérlik: hirdetni és magyarázni kell az élet folytatásának tekintendő feltámadást még abban az esetben is, ha ezt sosem érthetjük meg megfelelő módon. A szerző talán a feltámadás tényének szavatolására is törekszik, de az elbeszélt dolgoknál még így is fontosabbnak tartja az Isten szavára (az Írásra) és a Jézus szavaira történő hivatkozást. A feltámadás elfogadása a hitre tartozik, és nem többé-kevésbé hiteles tanúbizonyságokon alapul (44. v.). Alapvető utalásként Lukács harmadszor is felidézi a történeti Jézussal folytatott beszélgetéseket. Jézus történeti létének meghatározó, konkrét és elegendően hosszú időszakának folyamán az apostolok hallhatták, hogy kicsoda ő, s hogy milyen az az út, amelyet számára jelez az Írás. Ebben az időszakban, amely még nincs is nagyon távol, megismerhették Jézust és ellenőrizhették, hogy ő azonos az isteni ígéretekkel, illetve megfelel ezeknek. Mindenféle igehirdetésnek, amely a feltámadásról szól, a történeti Jézusnak e megtapasztalása adja kiindulási pontját és alapját. A tanítványok e tapasztalat folyamán nem lehettek tévedések áldozatai és nem csalatkozhattak a próféta hitelességét illetően, akinek követésére vállalkoztak. Nyilvánvaló azonban, hogy itt nem filozófiai, hanem erkölcsi bizonyosságra kell gondolnunk, amely, miként mindenféle hívő hozzájárulás esetében, mindenkor bizonytalanságot és kockázatot is rejt magában. Az Írások előre jelezték a messiás érkezését. Jézus erre emlékeztette már az emmauszi tanítványokat (25-27. v.). Most azonban hozzáteszi, hogy Mózesen és a prófétákon túlmenően a zsoltárok is beszéltek azokról a «dolgokról», amelyeket az apostolok az ő halálakor és halála után tapasztaltak. Szükségét látja, hogy visszatérjen e témára. Krisztus misztériumát, ha nem is magyarázni, de megvilágítani és igazolni csak az Írások által lehet. Kizárólag Isten ismeri az ő küldöttjét (a messiást) és az általa bejárandó utat, ezért csak ő mutathatja be az embereknek. Isten titkait nem az emberi gondolkodás vagy bölcsesség tárja fel, hanem kizárólag a szabad isteni közlés. Ő pedig már nyilatkozott prófétái által, akiknek sorát Jézus zárja (19. v.). Ezért Isten tervének, Krisztus életútjának, valamint az út nehéz és homályos szakaszainak megértéséhez mindenképpen az Írásokra kell hagyatkozni, és ez nem tetszés kérdése. A krisztológiai katekézis a tizenegy küldését tartalmazó beszéddel fejeződik be, akik arra kapnak felszólítást, hogy váljanak Krisztus művének folytatóivá és a feltámadás tanúivá  A beszéd magában rejti az apostoli kérügma cikkelyeit: Krisztus halálának és feltámadásának meghirdetése (46. v.), a bűnbocsánat elnyerése érdekében végzett megtérésre buzdítás (47. v.) és az a tanítás, hogy a tizenkettő tanúskodó szereppel rendelkezik (48. v.). Az igehirdetés címzettjei a nemzetek. Az evangélium szövege (a Keresztelő közvetítésével) a bűnbánat és a bűnbocsánat hirdetésével kezdődött, és ugyanezzel a témával fejeződik be (47. v.). Küldetésének teljesítése közben Jézus állandóan azon volt, hogy visszatartsa az embereket a bűn útjaitól, s most, hogy közvetlenül már nincs jelen, követői által kell folytatódnia művének. Utoljára tér vissza a («szükséges», «kell») ige. Mint ahogy elkerülhetetlen volt a halál és ennek következményeként a feltámadás (vö. 26. v.), ugyanilyen elkerülhetetlenséggel kell hirdetni az emberek számára a bűnbocsánat, az (Istennel szembeni és az emberek közötti) ellenségeskedések leáldozásának, valamint a teljes és tökéletes béke örömhírét. A tanítványok nem az emberiség hódítói lesznek, hanem jótevői. A meghirdetés már nem csupán a zsidóknak szól, akik Jézus missziós tevékenységének középpontjában álltak, hanem minden népre kiterjed (47. v.). «Jézus ideje» után, amelyben még tanítványaival volt (44a v.), az egyház időszaka következik, és ez egyben Jézus uralmának és az apostoli missziónak időszaka. A pogányok egyháza hivatalosan is útjára indul. Az igehirdetés kiindulási pontja Jeruzsálem volt, de immár nem középpontja, vagy legalábbis nem sokáig lesz az.
Krisztus közösségének vagy egyházának új, alapvető tapasztalatból kell részesülnie, és ez az Isten Lelkének megtapasztalása, akinek kiárasztására Jézus ígéretet tett, mielőtt a nehéz vállalkozásba küldte volna tanítványait. Ha az apostolok Jézus művének folytatói és tanúi, beiktatásukban ugyanaz ismétlődik, mint ami Krisztus esetében történt. A keresztség után Jézus a Lélek erejében (4,14) jár el. Ugyanennek a dolognak kell megismétlődnie az apostolokban is, akik immár a megtérés és a bűnbocsánat ígéretbeli misszionáriusai (47. v.). E békehírnököket, akik Jeruzsálemből kiindulva a világ négy égtája felé indulnak, Isten ereje és szeretete teszi erőssé, hogy győzedelmesen szembesülhessenek mindenfajta nehézséggel és útjukat kísérő ellenségeskedéssel, s hogy mindenkit részesíthessenek az őket eltöltő szeretetből és jóságból. Az apostolok hatalma nem a fizikai erőben vagy a vitatkozási készségben áll, hanem egyedül a hit erejében, amely képes arra, hogy hajlítsa a lelkeket, változtassa a lelkiismeretet, megújítsa a szívet és a lelkületet, új irányt adjon a történelemnek és megnyissa az új teremtés világát. A Lélek csodatettei nagyobbak, mint a technika csodái. Ezért művelésükhöz az szükséges, hogy a misszionáriusok különleges segítséget kapjanak a «magasságból» (ex’üpszousz), ahol nem valamiféle uralkodó trónol, akinek fegyvertár áll rendelkezésére, hanem az «Atya» (49. v.), akinek legfőbb gondja valamennyi gyermekének java és üdvössége.”

:
„ (24,44-53). A 22,35-38-ban a páskavacsora végén Krisztus megbízást adott apostolainak a világmisszióra. Most, ennek az étkezésnek a végén, ismét eligazítja őket. Az előző alkalommal inkább a pénzzel és egyéb anyagi dolgokkal való ellátásuk forrásának kérdésére összpontosította a figyelmet, amelyek missziós munkájukhoz szükségesek. Ezúttal missziójuk szellemi szempontjaira koncentrál.
Először: az evangélium alapjáról és tartalmáról van szó, amelyet hirdetniük kell. Tanításuk nem általános axiómákon alapuló, logikusan felépített filozófia. Üzenetük az evangélium, amely valóságos történeti eseményeken alapul, amelyeket az ószövetségben megjövendöltek és a történelemben Jézus által teljesedtek be, mégpedig a Messiás szenvedésén és halálán, eltemetésén és feltámadásán; és az a tény, hogy élete, halála, eltemetése és feltámadása beteljesítette ezeket a bibliai jövendöléseket, szintén része az evangéliumnak. (24,44-46).
Másodszor: evangéliumukkal mindenkinek, aki bánja bűneit, fel kell ajánlani a bűnbocsánatot Jézus nevében; nem általános kifejezésekkel, Isten általános jóságának és szeretetének nevében, hanem kifejezetten annak a történelmi személynek, Jézusnak a nevében, aki elszenvedte a halált majd feltámadt (24,47).
Harmadszor: a bűnbocsánatnak ezt az evangéliumát világszerte hirdetniük kell az egész emberiségnek, minden diszkrimináció nélkül. Ugyanakkor az evangélium hirdetésének Jeruzsálemből kell kiindulni (24,47). Az evangélium nem hirtelen bukkan fel a világ különböző részein, mintha valamilyen általános vagy univerzális, magától értetődő igazságon alapulna, amit különböző népek, eltérő idő alatt, különböző helyeken egyszerre felfedeznek. Az üzenetnek Jeruzsálemből kell kiindulnia, mert az a bűnbocsánat, amelyet az evangélium felkínál, azon a tényen alapul, és örökre azon az alapon marad, hogy Isten testté lett Fia szenvedett, meghalt és feltámadt Jeruzsálem városán kívül. Ezt az egyedülálló szabadítást először olyan embereknek kell hirdetniük, akik tanúként szerepelhetnek annak történelmi igazsága mellett (24,48).
Negyedszer: felmerül a misszióra való felhatalmazás kérdése (24,49). A kijelentés történelmi alapja fontos, de a Király uralkodását nem lehet előmozdítani a történelmi események egyszerű felidézésével. A követeket meg kellett erősíteni tanúságtételükhöz a Szent Szellemmel, akit a mennybe ment Üdvözítő küldött nekik. A Krisztushoz való megtérést az evangélium hallgatóiban az Ő megújító, természetfeletti munkája végzi el.
Ezt az eligazítást Krisztus adta apostolainak és tanítványainak Jeruzsálemben, feltámadása után.
Ezzel befejeződött a Király utazásának utolsó szakasza a földön, és indulnia kell a cél felé, amely mindig szeme előtt volt az utazás megkezdésének ideje óta; a Királynak ‘nem ezt kellett‑e elszenvednie...és így megdicsőülnie?’. Most egyedül kell mennie, és el kell hagynia szolgáit, hogy végezzék szolgálatát, hirdessék evangéliumát és elterjesszék országát itt a földön; egy napon visszatér és őket is bevezeti dicsőségébe. Ezzel Lukács megkezdi a leírhatatlanul fenséges esemény, a Király mennybemenetelének leírását.”

:
„A földön szolgáló gyülekezet
Lukács 24,44-49
Húsvét u. 6. vasárnap

Jézus mennybe ment. A tanítványok itt maradtak a földön. Jézus a tanítványok számára is helyet készít a mennyben, hogy ahol ő van, az övéi is ott legyenek. Odavárja őket. Addig is azonban, míg ennek ideje elérkezik, nem akarja, hogy az övéi csak úgy ődöngjenek itt a földön, tételenül, míg ők is hazamehetnek. Épp azért hagyta még őket e földön, mert feladat vár itt rájuk. Az élő Krisztus élő gyülekezete mennybe készülő, hazavágyó, de e földön szolgáló gyülekezet.

A felolvasott igében Jézus összefoglalja azt a tanítást, amit feltámadása után 40 napon át adott tanítványainak. Ebben a tanításban felfedte előttünk Isten nagy világtervét.
E világon a történelem színpadán emberek játszanak, terveket szőnek, beszélnek, cselekszenek. Gazdasági erők lépnek működésbe, s látszólag ellenállhatatlan erővel sodorják az embereket az eseményeket. Minden úgy tűnik fel, mintha azok a tényezők csinálnák a történelmet, amiket a színpadon látunk. Jézus azonban feltárja a tanítványok előtt a világtörténelem láthatatlan oldalát. Megmutatja a nagy rendezőt, aki a színfalak mögül irányítja azt, ami a színpadon történik. A színpadon annak kell történnie, amit a nagy rendező eltervezett. Ezért beszél a közelmúlt eseményekről, a tanítványok legmegrázóbb emlékeiről is úgy, mint akiknek szükség volt beteljesedniök, amiknek így kellett történni. Ez a ‘szükség’, ez a nagy ‘kell’, a világtörténelemnek ez a sorszerűsége: Isten akarata, Isten világterve.
Ebbe a világtervbe nemcsak a jó van beépítve, hanem a rossz is. Nemcsak az erény, hanem a bűn is. Nemcsak a kellemes, hanem a szenvedés is. Nemcsak virágvasárnap, hanem nagypéntek is. Nemcsak áldozó csütörtök, hanem pünkösd is.
Ez a világterv nemcsak nagy vonalakban rajzolja meg a történelem folyamát, hanem részleteiben is. Nemcsak a célt jelöli meg, amelybe egyszer minden beletorkollik, hanem az utat is, ami a célhoz vezet. Ebben a tervben minden embernek megvan a maga helye és szolgálata. Ebben benne van János a maga hűségével, de Péter is a tagadásával és Judás is az árulásával. Benne van Pilátus, aki a maga gyávaságával keresztet tetet Jézus megkorbácsolt hátára, de benne van Cirenei Simon is, aki leveszi a válláról, hogy vigye helyette. Benne vannak a gúnyt űző emberek is a kereszt alatt, de benne van a lator is, aki védelmébe veszi Jézust. Ebbe a tervbe bele van építve az a szolgálat is, amit a mennybemenetel után Jézus visszajöveteléig az Ő népének, az egyháznak, e földön el kell végeznie. Benne van személy szerint is Péter pünkösdi prédikációja, s mindaz, amit a többinek kell majd elvégeznie. Számunkra is el vannak készítve azok a jócselekedetek, amelyekben járniok kell majd (Ef 2,10).
Persze, felmerül itt az a nagy kérdés, hogy ha így áll a helyzet, felelős‑e akkor az ember a cselekedeteiért. A bűnös mindig szívesen bújik a felelősség elől a ‘sors’ mögé, s azzal védi magát, hogy így volt ez rendelve. Ezzel szemben azonban tény az, hogy az ember felelősnek érzi magát. Isten rendelése, s az ember felelőssége két letagadhatatlan tény. Hogy ez a két, a mi szemünkben egymásnak ellentmondó tény, miképp kerül harmóniába, az nincs nekünk kijelentve. Lehet, hogy Isten, aki előre látja azt, ami történni fog, előre belekalkulálta már világtervébe a mi, saját elhatározásunkból fakadó, felelős emberi cselekedeteinket is. Mindez azonban nem tartozik ránk. Az tartozik ránk, hogy tudatosítjuk magunkban Isten nagy világtervét, keressük meg benne a mi feladatunkat, azt vállaljuk s engedelmesen teljesítsük.

A 40 nap alatt Jézus nem történetbölcseletre tanította a tanítványokat, hanem a Szentírás olvasására és megértésére. Végigmagyarázta nékik az Ótestámentumot, a törvényt, a prófétákat, és a zsoltárokat. A tanítványok ámulva hallgatták ezeket a magyarázatokat. Régi ismerős igék kaptak egészen új fényt, s homályos igék lettek egészen világosak előttük a Jézus írásmagyarázatai nyomán. Most már látták, hogy minden Jézusról beszél. Kibontakozott előttünk Isten nagy üdvterve, karácsony, nagypéntek, húsvét mind olyan egyenes vonalban vitték most már az ő szemeik előtt is megvalósulás felé a váltság nagy titkát. Eddig is bibliaolvasó emberek voltak ők, de most látják, hogy Krisztus nélkül épp a legfontosabbat nem értették meg belőle. Most nyílt meg az elméjük, hogy értsék az írásokat. Most értettek meg sok mindent Jézus életéből, ami eddig megfejthetetlen titokként meredezett előttük. Most látják, hogy Jézus vállalta Isten üdvtervét, ez volt az Ő szolgálata e földön. Megtanulták, hogyan kell nekik maguknak is olvasni a Bibliát, hogyan kell benne megtalálni Isten vezetését. Péter pünkösdi prédikációja, s a többi apostolok prédikációi mind szemléltető példái annak, hogy a tanítványok jól megtanulták a leckét.
A te szolgálatod is ki van jelentve az Írásban. Persze nem úgy, hogy ezáltal betekintést nyerhess Isten titkaiba, de úgy, hogy világosan megláthasd kötelességeidet. A terv egészét, a nagy távlatokat Isten magának tartja fenn, nekünk az általunk elvégzendő részfeladatokat tárja fel. Legyen elég neked is, hogy földi életed pár évtizede is be van ágyazva Isten örök tervébe. Mielőtt még lettél volna, Ő már tudta, hogy miért leszel. Földi életed apró kis mozaikját belerajzolta a nagy világképbe, s annyit mindig megmond az Igében, hogy ma mit kell ebből megvalósítanod. Így kap a legjelentéktelenebb élet, a legszürkébb szolgálat, a névtelen ember, a törpe gyülekezet is örökkévaló értéket. A nagy mozaikképen minden kis darab fontos. Torz és hiányos a kép, ha csak egy darab is hiányzik belőle. Menj tehát mindig arra, amerre Isten vezet a Bibliában, s csináld mindig azt és úgy, amit és ahogy Ő parancsolja neked az írásokban!

Jézus így fogalmazza meg övéinek szolgálatát e földön: ‘Prédikáltatni kell az ő nevében a megtérésnek és a bűnök bocsánatának minden pogányok között’, (47.v.) Isten üdvterve tehát két üzenet továbbítását bízza a földi emberre.
Az egyik a megtérés üzenete. Ezzel kezdte Keresztelő János. Ezt vette át elnémított ajkáról Jézus. Ezt kell tovább harsognia a földön maradt tanítványcsapatnak: Térjetek meg! Ez az üzenet ítélet az ember fölött. Meg kell térnünk, mert olyan végzetesen eltévedtünk, hogy újra kell kezdeni az egész életutat! Kijavíthatatlanul megromlottunk, újonnan kell születnünk. Nem bűnök elhagyásáról, rossz szokásokról való leszokásról, erények megtanulásáról, kegyes szokások elsajátításáról van tehát szó, hanem új teremtésről.
És ezt hirdetni kell minden embernek. A tisztes, bölcs, öreg Nikodémusnak éppúgy, mint a házasságtörő asszonynak, a buzgón vallásos Saulnak éppúgy, mint az Istennel és emberrel nem törődő Zakeusnak.
Aki ezt az ítéletes üzenetet meghallgatta, s elfogadta, annak szól azután a második üzenet: Van még számodra is bocsánat. Amint a megtérésről szóló üzenet hallatlanul kemény ítélet, úgy a bűnbocsánat evangéliuma hallatlan örörmhír minden ember számára.
Aki ezt a szolgálatot végezni akarja, annak először önmagán kell elkezdenie. Mindenekelőtt saját magára kell alkalmazni mindkét üzenetet. Meg kell térnie, s bűnbocsánatot kell kapnia, hogy róla is elmondhassa az Úr: Ti vagytok pedig ezeknek bizonyságai. Így hirdetem ma én is nektek Urunktól vett szolgálatként ezt a két üzenetet. Hirdetem előbb magamnak, de azután hirdetem minden ‘igaz’-nak: Neked is meg kell térned!; és hirdetem minden ‘bűnös’-nek: Krisztus vérében neked is megbocsáttattak bűneid!

Keresve sem lehetett volna találni alkalmatlanabb embereket egy ilyen nagy világmisszió végzésére, mint a tanítványokat. Írástudatlan, közönséges emberek. Anyanyelvükön kívül más nyelven nem beszélnek. Mint a húsvéti történet mutatja, Jézus tanításából is sok mindenre, néha épp a legfontosabbakra nem emlékeznek. Azonkívül gyávák. Nem harcos egyéniségek. Már a legelső feladattól visszariadnának. Ha az Úr külön nem parancsolná meg nekik, hogy maradjanak Jeruzsálemben, s ott kezdjék meg a munkát, bizonnyal elhagyták volna a fővárost, s valami más, szerintük alkalmasabb területet kerestek volna a munka megkezdésére. Jézus azonban nem a tanítványok képességeiben bízik, hanem a Szentlélek mennyei erejében. Ezt ígéri s ezt adja is nekik. A Szentlélek csodálatosan át tudja formálni az embereket. A gyáva Péterből bizonyságtevő hőst, az indulatos Jánosból a szeretet apostolát, a megfutamodó tanítványokból vértanúkat, a Krisztus-üldöző Saulból a világ legnagyobb misszionáriusát tudja formálni. Belőlem és belőled is más embert tud formálni. Kapaszkodjunk bele az Atyának és a Fiúnak ígéretébe! Kérjük, várjuk s vállaljuk a Szentlelket, hogy formáljon minket az Úrnak e földön szolgáló gyülekezetévé! Ámen.”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

LXX/Greek New Testament:
Lc 24.46
kai; eijÖpen aujtoiÖ" oJvti OuJvtw" gevgraptai paqeiÖn to;n Cristo;n kai; ajnasthÖnai ejk nekrwÖn thÖ trivth hJmevra,
Lc 24.47
kai; khrucqhÖnai ejpi; twÖ ojnovmati aujtouÖ metavnoian eij"  ajvfesin aJmartiwÖn eij" pavnta ta; ejvqnh , ajrxavmenoi ajpo; jIerousalhvm:
Lc 24.48
uJmeiÖ" mavrture" touvtwn.
Lc 24.49
kai; »ijdou;¼ ejgw; ajpostevllw th;n ejpaggelivan touÖ patrov" mou ejf! uJmaÖs: uJmeiÖ" de; kaqivsate ejn thÖ povlei eJvw" ouJÖ ejnduvshsqe ejx uJvyou" duvnamin.
Vulgata:
Lc 24.46
et dixit eis quoniam sic scriptum est et sic oportebat Christum pati et resurgere a mortuis die tertia 
Lc 24.47
et praedicari in nomine eius paenitentiam et remissionem peccatorum in omnes gentes incipientibus ab Hierosolyma
Lc 24.48
vos autem estis testes horum
Lc 24.49
et ego mitto promissum Patris mei in vos vos autem sedete in civitate quoadusque induamini virtutem ex alto
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Lk. 24,46
és így szólt nekik: „Így van megírva: a Krisztusnak szenvednie kell, de a harmadik napon fel kell támadnia a halottak közül,
Lk. 24,47
és hirdetni kell az ő nevében a megtérést és a bűnbocsánatot minden nép között, Jeruzsálemtől kezdve.
Lk. 24,48
Ti vagytok erre a tanúk.
Lk. 24,49
És íme, én elküldöm nektek, akit Atyám ígért, ti pedig maradjatok a városban, amíg fel nem ruháztattok mennyei erővel.”
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
Károli (revideált):
Luk. 24,46
És monda nékik: Így van megírva, és így kellett szenvedni a Krisztusnak, és feltámadni a [Dán. 9,26.] halálból harmadnapon:
Luk. 24,47
És prédikáltatni az [Csel. 2,38. 4,12.] ő nevében a megtérésnek és a bűnök bocsánatának minden pogányok között, Jeruzsálemtől elkezdve.
Luk. 24,48
Ti vagytok pedig ezeknek bizonyságai.
Luk. 24,49
És ímé én [Ján. 15,26.] elküldöm ti reátok az én Atyámnak ígéretét; ti pedig maradjatok Jeruzsálem városában, mígnem [Csel. 1,4. 2,1-4.] felruháztattok mennyei erővel.
Szent István Társulati Biblia:
Lk 24,46
„Meg van írva, hogy a Messiásnak szenvednie kell, és harmadnap fel kell támadnia a halálból.
Lk 24,47
Nevében megtérést és bűnbocsánatot kell hirdetni minden népnek Jeruzsálemtől kezdve.
Lk 24,48
Ti tanúi vagytok ezeknek.
Lk 24,49
Én meg kiárasztom rátok Atyám ígéretét. Maradjatok a városban, míg fel nem öltitek a magasságból való erőt.”
Káldi Biblia:
Lk 24,46
És mondá nekik: * hogy így vagyon megírva, és így kellett a Krisztusnak szenvedni és feltámadni halottaiból harmadnapon, [Zsolt. 15,10. 18,6.]
Lk 24,47
és hirdetni az ő nevében * a megtérést és a bűnök bocsánatát minden nemzetek között, elkezdvén Jerusalemtől. [Apost.cs. 5,31.]
Lk 24,48
Ti pedig tanúi vagytok ezeknek. [Apost.cs. 1,8.]
Lk 24,49
És én elküldöm Atyám igéretét rátok; * ti pedig maradjatok a városban, mígnem felruháztattok erővel a magasságból. **
Káldi Neovulgáta Biblia:
Lk 24,46
Azt mondta nekik: »Úgy van megírva, hogy a Krisztusnak szenvednie kell, és harmadnapon feltámadni halottaiból.
Lk 24,47
A nevében megtérést kell hirdetni a bűnök bocsánatára Jeruzsálemtől kezdve minden népnek.
Lk 24,48
Ti tanúi vagytok ezeknek.
Lk 24,49
Én majd elküldöm nektek Atyám ígéretét. Ti csak maradjatok a városban, amíg el nem tölt az erő benneteket a magasságból.«
Aranyos Biblia:
Luk. 24.46
Es monda nékik: Igy vagyon megirva, és igy kellett szenvednie a’Christusnak, és feltámadnia a’halálból harmad napon:
Luk. 24.47
Es prédikáltatnia az ö nevében a’ megtérésnek, és a’bünöknek botsánatjoknak minden Pogányok között, Jérusálemtöl elkezdvén.
Luk. 24.48
Ti vagytok pedig ezeknek bizonysági.
Luk. 24.49
Es ímé [Ián. 15:26. Tsel. 1:4.] én elküldöm ti reátok az én Atyámnak igéretét: ti pedig maradjatok Jérusálem városában, míg-nem felöltöztettek mennyei erövel.
Luther Biblia:
Lk 24,46
und sprach zu ihnen: So steht’s geschrieben, daß Christus leiden wird und auferstehen von den Toten [Hos 6,2] am dritten Tage;
Lk 24,47
und [Apg 2,38;  17,30] daß gepredigt wird in seinem Namen Buße zur Vergebung der Sünden unter allen Völkern. Fangt an in Jerusalem,
Lk 24,48
und seid dafür Zeugen.
Lk 24,49
Und siehe, ich will [Joh 15,26;  16,7] auf euch herabsenden, was mein Vater verheißen hat. Ihr aber sollt in der Stadt bleiben, bis ihr ausgerüstet werdet [Apg 2,1-4] mit Kraft aus der Höhe.
King James:
Luk. 24,46
And said unto them, Thus it is written, and thus it behoved Christ to suffer, and to rise from the dead the third day:
Luk. 24,47
And that repentance and remission of sins should be preached in his name among all nations, beginning at Jerusalem.
Luk. 24,48
And ye are witnesses of these things.
Luk. 24,49
And, behold, I send the promise of my Father upon you: but tarry ye in the city of Jerusalem, until ye be endued with power from on high.

Lc 24,46
et il leur dit: "Ainsi est-il écrit que le Christ souffrirait et ressusciterait d'entre les morts le troisième jour,
Lc 24,47
et qu'en son Nom le repentir en vue de la rémission des péchés serait proclamé à toutes les nations, à commencer par Jérusalem.
Lc 24,48
De cela vous ętes témoins.
Lc 24,49
"Et voici que moi, je vais envoyer sur vous ce que mon Père a promis. Vous donc, demeurez dans la ville jusqu'à ce que vous soyez revętus de la force d'en haut."

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/