Author: Tommyca

Feladó: Szakács Tamás 
Címzett: Fraternet-Mindenki 
Elküldve: 2002. március 27. 14:56 
Tárgy: Lk 22,14-30. - Szent emlékezet - Nagycsütörtök
	
	Kedves ‘Vacsorálók’!

	Olybá tűnik, hogy Billy kölyök minden ravaszsága ellenére sikerült legalább részben túljárnom a M$ eszén, és ha nem is tökéletesen, de legalább nagyjából visszacsaltam a konverziós rutint, benne a karakterformázási lehetőségeket, így most már nem csak fekete-fehérben sugárzok!

	Így hát jöjjenek az előkészületi gondolatok Nagycsütörtökre:

Vázlatkísérlet:
Szent emlékezet
1. Emlékezetben él a nép!
2. Zsidó emlékezet
3. Páska — hídemlékezet
4. Keresztyén emlékezet

A héten egy figyelemre méltó cikket olvastam, mely nagyon összefügg azzal, amire most fontos figyelnünk ezen az ünnepi napon, hiszen az oltári szentség szerzésére emlékezni jöttünk össze. Ma az emlékezés az elsődleges feladatunk — akárcsak holnap. Emlékezni Jézus életének utolsó pillanataira. Egy nép addig nép, amíg emlékezik — közös múltjára, eredetére. Így van ez Isten népére is: addig vagyunk Krisztusé, amíg emlékezünk mindarra, mai miatt az ő népe lehetünk. Ezért ma nem a magasröptű gondolatok, a teológiai értékelés a fontos, hanem az emlékezés.
Mert a keresztyénség, akárcsak gyökere, a zsidóság, az emlékezés vallása. “Az emlékezésre történő felszólítást egyedül Izraelben, és sehol másutt, tapasztalja meg egy egész nép vallási parancsként — írja Yosef Hayim Yerushalmi 1982-ben megjelent Záchor! (Emlékezz!) című, a zsidók és a történetírás viszonyát taglaló úttörő munkájában.” (Grüll Tibor: A legősibb vérvonal, in: Hetek, 2002. március 25.) Miért is egyedülálló a zsidó-keresztyén emlékezés, mint vallási parancs?

Először is a Tóra miatt. Nemcsak a heti emlékezés ritmusára gondolok: “Emlékezzél meg a nyugalom napjáról, és szenteld meg azt!” (2Móz 20,8.) Nem is csak az állandó emlékezés kötelességére gondolok: “Arra való ez a bojt, hogy valahányszor ránéztek, emlékezzetek az Úr minden parancsolatára, teljesítsétek azokat” (4Móz 15,39.) Még inkább arra a sok-sok csodálatos esemény emlékezetére gondolhatunk, amely a szent nép istentörténetének múltját eleveníti fel. Ezért van az, hogy éppen most, a páskavacsora napján idősebb testvérünkkel együtt megelevenedik előttünk Izráel népének egész emlékezete: “Emlékezzél arra, hogy szolga voltál Egyiptomban, de kihozott onnan Istened, az Úr, erős kézzel és kinyújtott karral. Ezért parancsolta neked Istened, az Úr, hogy tartsd meg a nyugalom napját.” (5Móz 5,15.) Ez az indító emlékezés, amelyet hithű zsidók minden páska alkalmával felelevenítenek emlékezetükben, még ha jó 3000 éves eseményről van is benne szó. (Esetleg a kivonulás, páska valóban feleleveníthető…)
A 40 éves pusztai vándorlás érdekes vonatkozása lehet a következő is: “Az ‘emlékezetkutatók’ azt is megfigyelték, hogy az a küszöbhatár, amire egy-egy eseményt átélt generáció hiteles szemtanúi kihalnak, körülbelül negyven évre tehető. Ekkor azok az emlékek, melyeket addig eleven ‘hordozók’ testesítettek meg, közvetítőcsatornák (könyvek, múzeumok, emlékhelyek) anyagává válnak.” (Grüll Tibor: A legősibb vérvonal, in: Hetek, 2002. március 25.) E 40 év végén szólal meg Isten parancsa az emlékezésre, ahogyan azt a vasárnapi szeretetvendégségen is már hallottuk más vonatkozásban: “Emlékezz vissza az egész útra, amelyen vezetett Istened, az Úr, már negyven esztendeje a pusztában, hogy megsanyargatva és próbára téve téged, megtudja, mi van a szívedben: megtartod‑e parancsolatait, vagy sem?” (5Móz 8,2.) Az emlékezés a helyes istenismeret útja: “Emlékezzetek az ősrégi dolgokra, mert én vagyok az Isten, nincs más, Isten vagyok, nincs hozzám hasonló!” (Ézs 46,9.)
Ezért tartotta fontosnak mindig a zsidóság, hogy megörökítse történelmét. Nem, mint profán, világi történelmet, hanem mint szent történelmet, mint olyan történelmet, amely egyúttal Isten története is, a Vele való találkozások, úton járások, események és csodák történelme is. Ezért fogalmazza meg a papi körből származó krónikás: “Folyamodjatok az Úrhoz, az ő hatalmához, keressétek orcáját szüntelen! Emlékezzetek csodatetteire, amelyeket véghezvitt, csodáira és döntéseire” (1Krón 16,11-12.) Nem véletlen, hogy ezek a mondatok szó szerint megismétlődnek nem történetírói, hanem kifejezetten hitéleti könyvben is: Zsolt 105,4-5. Ugyanis képtelenség — ha sokan megpróbálták is — elválasztani Isten népe történetírását és Istenről szóló bizonyságtételét! Ezért szembeállítani is képtelenség a kettőt, mintha kijátszhatnánk egyiket a másik ellen.

Emellett természetesen éppen ma van a ‘keresztyén emlékezés napja’ is! Hiszen az evangéliumok valójában az ÓSZi történetírás örökösei, méltó folytatásai keresztyén oldalról. Éppen az elmúlt hetekben tanítottam a licisták számára is, hogy itt sem lehet az életrajzot szétválasztani a bizonyságtételtől. A keresztyén élet is emlékező élet kell legyen. Emlékezni Jézus életére, művére, szavaira. De ne halott emlékezet legyen, ne olyanná, mely 40 éven túl már elveszíti életerejét! Ha keresztyénség ilyen halott emlékezetűvé válik, akkor maga is halottá válik. Hiszen Jézus nem egy történeti személy — hanem élő Urunk, Aki ma is jelen van közöttünk! Akkor is, ha materialisták ezt képtelenségnek tartják, akkor is, ha természettudományos módon nem tudjuk alátámasztani e hitünket. Itt van közöttünk most is — a kérdés nem Urunk jelenléte, hanem hogy észrevesszük‑e.
Itt van azért is, mert ma épp egy olyan eseményre emlékezünk vissza, amelynek újra és újra megünneplése sosem csak visszaemlékezés, hanem éppen Jézus ígérete szerint az élő Krisztussal való egyik legmagasztosabb találkozási lehetőség: testének és vérének vételekor van talán a legkézzelfoghatóbban jelen közöttünk. “Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.” (19.)

Érdekes, hogy a tanítványok veszik Jézus testét és vérét, megélik a közösséget Vele és egymással — és aztán mégis mi az első, amit feljegyez róluk az evangélium? Hogy utána versengenek! Nemcsak az árulóra vonatkozó szavak miatt van ok megdöbbenni, de emiatt éppúgy! Nem ismerünk magunkra? Fontos az is, hogyan jövünk az Úr asztalához — felkészülten, bűnbánattal és mégis örömmel; fontos azonban az is, hogy távozunk — valóban megújult lélekkel, vagy csak ugyanúgy, ahogyan jöttünk? Esetleg még rosszabb, és magunk is versengeni kezdünk? Vigyázat, az úrv nem valami mágikus varázsszer, mely automatikusan átalakít, mely akaratunktól függetlenül bűnbocsánatot olt belénk, mely hatóanyagából kifolyólag békét teremt bennünk!

Niszán 14-gyel kapcsolatban, ha talán nem is igazán prédikációba való, de tulajdonképpen elvileg lehet szólni pár szót a zsidó mon-szoláris naptárról, melynek alapján a páska ideje meghatározandó (és a mi naptárunk szerint mozgó ünneppé lesz), és a páska ünnepéről, annak menetéről, amit lényegében Jézus is követ, bár ennyire még Lk sem részletezi — nem írja le, hogy elhangzanak a kivonulás-történet szent szavai, de a páskavacsora említése mégis automatikusan implikálja őket…

(Káldi Biblia jegyzetei):
“Lk 22,15
Jézus azért óhajtotta ezt oly nagyon, mivel alkalmúl akarta használni arra, hogy az Oltáriszentséget szerezhesse, s nekünk ebben szeretetének leggyöngédebb bizonyítványát és kegyelmének legdrágább zálogát hagyhassa.
Lk 22,16
Nem tartom többé veletek a húsvétet, mígnem a mennyei örömek húsvétét veletek ünneplendem. A zsidó húsvét az egyiptomi elsőszülöttek megöletésének és az izraeliták megkiméltetésének emlékére szenteltetett (Móz. II. 11. és 12. r.). Miután e halál egyik részről, és a megkegyelmezés másik részről tökéletesen csak utolsó itéletkor fog bekövetkezni, mikor az egyiptomiak által előképezett gonoszok mind elvettetnek, és a jámborok, kiknek előképei voltak az izraeliták, mindnyájan kegyelmet nyernek: tehát a húsvét a jámboroknak ez itélet után következő üdvözűlésekor fog tökéletesen ünnepeltetni, s ennélfogva a húsvét bevégzett teljesedése az örök boldogság. Vesd össze: Kor. I. 5,7.
Lk 22,17
A húsvétidei lakomáknál bevett szokás szerint, miután a bárány elköltetett, vacsora végén a pohár még egyszer körűljárt. Ez itt e pohár, melyet tehát jól meg kell különböztetni az újszövetség titokteljes kelyhétől (20. v.).
Lk 22,19
miután a húsvéti vacsorának vége volt, mint ez a szent kehelynél világosan ki van fejezve (20. v.). Krisztus Urunk az Oltáriszentség szerzését a húsvéti bárány elköltéséhez csatolja, mivel ez az által fensőbb módon lélekben és igazságban vissza lőn adva. Hasonló módon Krisztus a mózesi törvénynek egy isteni rendelvényét sem szűntette meg, hanem valamennyit a szellem magasabb körébe vitte át.
Lk 22,19
Mint szerzette Jézus ezen igékkel a szent áldozatot és eledelt, megmagyaráztatott sz. Máténál. Az utóbbi szavakban: ‘Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre“ a parancs van kifejezve, mely az apostoloknak adatott, hogy ezentúl az anyaszentegyházban az áldozatot és vacsorát az ő emlékezetére tartsák, s ezzel őket Jézus papokká szentelte föl. Erre vonatkozólag mondja a trienti sz. gyülekezet (23. ül. 1. fej.): Ha valaki mondja: hogy az új szövetségben nincs látható és külső papság, vagy nincs hatalom az Úr valóságos testének és vérének consecrálására s feláldozására, hanem csak szolgálat és puszta hivatal az evangéliom hirdetésére: átok alatt legyen. E megbízás és a nyert hatalom következtében ismételték az apostolok és ezek utódai Krisztus ezen cselekedetét, és ismételni fogják világ végezetéig. E cselekvény legrégibb idők óta a latin egyházban misének (Missa) neveztetik, mivel az áldozópap annak végezetével az egybegyűlt néphez igy szóla: Ite, (actio) missa est, azaz: Menjetek, vége a cselekvénynek. A görög egyházban szent szolgálatnak, szent cselekvénynek neveztetik az. Hogy ez az ismételt cselekvény, a sz. mise, egész valóságában egy azzal, melyet Krisztus az utolsó vacsorán végzett, kitűnik a kettőnek egybehasonlításából. Valamint Krisztus 1) Istennek hálát adott és őt magasztalta a föláldozandó kenyérért, 2) a kenyeret átváltoztatta, 3) eledelűl adta: úgy a szent misének is három része vagyon: 1) a fölajánlás és hálaadás (Offertorium és Sanctus), 2) az átváltozás, 3) a részesűlés. A minden résznél közbeszőtt imádságok nem lényegesek ugyan, de az egyház által a legrégibb idők óta rendeltettek, hogy a mise minden részét annál méltóbban lehessen megünnepelni.
…
Lk 22,21
Júdás tehát a szent vacsorában együtt részesűlt. Mi mélységes az Úr megalázódása! A mily kevéssé mérhetjük meg az Úr fölségét, ép oly kevéssé az ő megalázódását s önmegsemmisítését is.
Lk 22,22
Máté 26,21–25. és Márk 14,18–21. szerint, Jézus Júdás árulását a szent vacsora szerzése előtt jelentette ki; itt arról utána tétetik említés. Habár Jézus az ő árulójáról még a szent vacsora előtt szólt (Ján. 13,10.11.18.), mégis az árulónak tulajdonképen való kijelentetése azután történt. Lásd Ján. 13. r. 16-ik jegyz.
Lk 22,24
A versengés előbb történt (Máté 18,1. 20,21.24.); most a szent vacsora után, midőn az apostolokban az alázatosságnak legmélyebb gyökeret kellett vernie, az Úr még egyszer oktatást adott nekik az ily veresngésnek és minden nagyravágyó érzületnek hiábavalóságáról.
…
Lk 22,26
ne gyakoroljatok uralmat úgy, mint a pogány hatalmasok, és azt, mit alattvalóitokért tesztek, ne tekintsétek részetekről kegyelemnek.
Lk 22,27
Ezzel az Üdvözítő különösen a lábmosásra czéloz. Lásd Ján. 13,4–14.”

(Jubileumi kommentár):
“Luk. 22,7–23. Az utolsó vacsora (Mt 26:20–29; Mk 14:17–25).
Lk az előkészületeket Mk nyomán beszéli el: az említett nap (vö. 1. v.) Niszán hó 14, a vacsora kifejezetten páska-vacsora (a hémera tón azymón találó, mert délig minden kovászt eltávolítottak a házból, és estére már kovásztalan kenyeret adtak a páskavacsorához; a vacsora páska-jellegére nézve vö. a párhuzamok magyarázatát). A vacsora élőkészítésére maga Jézus ad utasítást, még pedig két nevén megnevezett tanítványának (Péter és János: az ősgyülekezet legtekintélyesebb vezetői, vö. ApCsel 3:1). Pontosan megjelöli, hogyan jutnak el a színhelyre (anagaion emeleti helyiség, nem tartozik szorosan a lakáshoz, így vendégek is igénybevehetik: estrómenon főként a kerevetekre és a vánkosokra utal, de általában: ‘berendezve’). Az elbeszélés titokzatos: nem tudjuk meg, hogy ki a házigazda (a korai hagyomány Márk anyjának; Máriának a házáról beszél; a részletek erősen emlékeztetnek a bevonulás előkészületeire, vö. 19:29kk.). Magát a vacsorát Lk, a teljesség igényével, párhuzamainál részletesebben beszéli el (14–18). A vacsorának megszabott rendje volt, és ehhez minden családban pontosan alkalmazkodtak. A családfő vezeti a vacsorát, közben többször átnyújtja a kelyhet a család tagjainak. Ilyenkor bibliai vagy más liturgikus szavak méltatják a páska-vacsora jelentőségét, és emlékeztetnek az egyiptomi szabadulásra. A családfő rövid igehirdetésben is dicsőíti Isten hatalmas tetteit. Izráel szabadításának ünnepe Jézus szavai nyomán válik az egyház ünnepévé, annak a szabadításnak az emlékére, amelyet ő szerez vére árán övéinek: olyan ünneppé, amelyen nemcsak emlékeznek róla, hanem ígérete szerint ő maga is jelen van övéi között. Lk két kehely-osztást említ, erről beszélnek az ezekhez fűződő szavak. Amit a páska-ünnep eddig Izráelnek hirdetett, az Isten eljövendő országábán teljesedik be látható módon. A mostani alkalomra azért vágyott annyira Jézus, mert most tudja megértetni tanítványaival áldozatának jelentőségét az ő eltávozása és a világkorszak befejeződése közötti időszakra nézve. Nem abban a formában lesz együtt ebben az időben övéivel, mint eddig volt: nem fogja lépésről lépésre ráigazítani lábukat az ő követésének útjára, de erre nem is lesz szükség. A páska-vacsora a golgotai áldozatról adott jel, új szövetség pecsétje. Jézus, az igazi páska-bárány olyan közösség útját készíti meg önmaga és övéi között, hogy e szövetség népének tagjai mostantól fogva megújult életük legbelső lényege szerint, a Léleknek egész lényüket betöltő ereje és világossága által járnak Krisztus útján. Ez az összefüggés folytatódik abban, hogy az ígéret felemelő szavait az árulóra utaló mondatok követik: ezek mély megdöbbenést és tanácstalanságot váltanak ki mindegyikükből. Az ember bűnének mélységére jellemző, hogy az áruló Jézus legközvetlenebb környezetéből kerül ki: még a búcsúvacsorán is különbségtétel nélkül lehet jelen közöttük. Mk-hoz hasonlóan Lk is csak az árulóra váró ítéletről szól: név szerint sem önmagától, sem tanítványai kérdésére nem nevezi meg, távozásáról, sem esik szó. Ha kiléte személyi kérdés, akkor csak önmaga számára az: másoknak csak tárgyi kérdés, intő példa. Ezt jelenti Jézus magatartása.
Luk. 22,24–30. Ki a legnagyobb? (Mt 20:25–28; 19:28; Mk 10:42–45).
Az utolsó vacsorán elhangzott szavaiban Jézus világossá teszi tanítványai előtt, hogy hamarosan meg kell válniuk tőle. Ezt a lelki helyzetet ragadja meg Lk a következőkben: Jézus szavainak részint a közös színoptikus források, részint önálló forrásai alapján olyan gyűjteményét adja; amely a tanítványok magatartását tisztázza a következő időkre és a távolabbi jövőre nézve; részben a búcsú mozzanata határozza meg ezeket. Az első egység (24–27) általánosságban említi, hogy a tanítványok között felvetődik a nagyságról szóló vita. Nem földi rangról van itt szó, hanem az Isten országában elérhető nagyságról, de nemcsak Jézus válasza, hanem maga a tanítványuk lelkülete (philoneikia) is mutatja, hogy emberi gondolatok húzódnak meg mögötte. Jézus figyelembe veszi azt, ami ebben a vitában pozitívum: a tanítványokban Isten országa iránt égő vágyat. Ezért felel kárhoztatás nélkül. Válaszának az a lényege, hogy az emberek közötti rend fenntartásának legitim eszköze a hatalom, de Isten uralkodásának lényege és alapja a szolgálat. Döntően ismét önmagára mutat rá: ő az asztalnál is vállalta a szolga szerepét a tanítványok között (vö. Jn 13:1kk.), és teljesítette azt, amire ez a jel utalt: életét adta értük a kereszten. – A második egység (28–30) azt mutatja, mennyire komolyan veszi Jézus azt a kicsiny hűséget is, amelyet tanítványai nagy eleséseik és hűtlenségeik mellett is tanúsítanak: Isten országa örököseivé teszi őket, mindazzal együtt, ami ezzel jár. Nem érdemük alapján, csak Isten jóvoltából lehetnek tehát valóban nagyok az ő országában, de így valóban azokká is lesznek.”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
“AZ UTOLSÓ VACSORA (Mt 26,17-29; Mk 14,12-25; Lk 22,7-23.)
a) Az utolsó vacsora idejére Mk és Mt de főképpen Lk azt az adatot közli, hogy az Niszán hó 14-én este történt, a másnap (15-én) kezdődő páskaünnep előestéjén, amely már az ünnephez tartozott. Ez esetben a páskát Jézus már kovásztalan kenyérrel ette, mert a kovásztalan kenyerek ünnepe aznap délelőtt elkezdődött, azzal, hogy minden házból minden kovászost gondos vizsgálat után eltakarítottak. Eszerint Jézust másnap 15-én végezték ki, s ezért temették el már este, hogy a másnapi szombatot ne fertőztesse meg a szabadon hagyott holttest. Ezzel szemben János azt írja (18,28 ; 19,14), hogy Jézust aznap feszítették meg, amelyen este a páskabárányt ették — Niszán 14-én. Ez esetben Jézus a páskabárányt egy nappal előbb, Niszán 13-án este fogyasztotta el — nem kovásztalan kenyérrel. A keleti egyház ezt, a nyugati amazt vallja, s ezt abban juttatja kifejezésre, hogy a keleti egyház kovászos kenyeret, a nyugati kovásztalan kenyeret használ az úri szent vacsorához. Itt a keletiek felfogása helyes. — A passió sok apró mellékeseményéből arra kell következtetnünk, hogy az utolsó vacsora szerzésekor még nem volt ünnep: Jézus tanítványaival nagy utat tesz a Gecsemánéba, a tanítványok fegyvert hordanak, a fegyveres templomőrség kivonul. Nem lehetett ünnep másnap délelőtt sem, egészen estig, mert Cyrenei Simon a mezőről jön, a szent asszonyok lenvásznat vásárolnak. Ha a jánosi felfogás a helyes, Jézus készakarva egy nappal előbbre tette az Ő pákavacsoráját. Ez nagyon jól beleillik a kijelentésbe, mert Jézus számára a páskavacsora csak alkalom volt az utolsó vacsora szerzésére, az új szövetség ünnepélyes megkötésére, az igazi áldozat: az Ő halálának bemutatására és a lelki Izraelnek az Ő vérével való meghintésére. Ezzel szembeállítja az Ószövetséget az Újjal. Mózessel önmagát, a bakok és tulkok áldozatával a maga életének feláldozását. ‘Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre!’ — amint eddig a páskabárányt ‘cselekedtétek’ az Egyiptomból való kiszabadulás emlékezetére.
A heti sorrend ez: A páska ünnepe szombat. Péntek este az előkészület: a páskabárány megevése. Péntek reggel Jézust megfeszítik, este 6 óráig eltemetik. Csütörtök este Jézus megeszi tanítványaival a páskabárányt és szerzi az utolsó vacsora sákramentomát. — Vasárnap reggel, a hét első napján, a feltámadás. Azt, hogy szombat Niszán hó 15-ére esett, vagy 14-ére, az evangéliumok nem döntik el. Azt kell következtetnünk, hogy 15-re esett.
b) Az előkészület. — A páskát csak Jeruzsálemben lehetett megáldozni és elfogyasztani. Tíz embernél kevesebb nem tett ki egy asztaltársaságot; ha a család kisebb létszámú volt, a szomszédokkal álltak össze. Minden családnak legalább egy tagja köteles volt rajta részt venni. Jeruzsálemben ilyenkor 60-70 ezer idegen tolongott: minden nélkülözhető helyet kiadtak páskavacsorára helyiségül. Erre vonatkozik az előkészületről szóló rész. Jézus két tanítványát küldi ki. Lukács szerint Pétert és Jánost. Sokan azt vélik, hogy a színhely a Márk János anyjának Máriának háza lehetett. ahol az apostolok összegyűlni szoktak. Az előkészületet Márk és Lukács csodálatosnak mondja, s ezzel emlékeztet Izrael első királyának Saulnak felkenetési körülményeire. Az első és utolsó Király, a testi és lelki Izrael Királya trónraültetését hasonló események kísérik. Máté úgy mondja el, mint előre megbeszélt dolog végrehajtását: menjetek el a városba ‘ahhoz a bizonyoshoz’, s mondjátok: a Mester üzeni ‘az én időm közel van’ s nálad költöm el a húsvéti bárányt. Ebből azt is ki lehet venni, hogy az illető tanítványféle lehetett, aki tudta, hogy mit jelent ‘az én időm közel van’.
c) A páskavacsora volt az utolsó vacsorának külső kerete. Nézzük meg, hogyan ülték a Jézus korában? — Útrakész öltözetben, de fekve fogyasztották el, a következőképpen: A családfő az ünnepélyt két magasztaló igével nyitja meg. Az egyikkel a felemelt kelyhet köszönti el: ‘Légy áldott Urunk Istenünk világ királya, ki a szőlőtőke levét teremtetted.’ — Erre kiürítik az első poharat. Azután behozzák az ételeket — ilyenkor a legszegényebb zsidó is kiszolgálót fogadott, hogy megmutassa nemzeti méltóságát —, kovásztalan kenyeret, keserű füveket, gyümölcsízt és a megsült páskabárányt. Elkezdik enni a keserű füveket. Akkor megtöltik a második kelyhet és az elsőszülött fiú vagy az ő képében más, azt kérdezi: ‘Miféle ételek és miféle szokások ezek, amelyek a mindennapi ételektől és szokásoktól annyira különböznek?’ — Erre a családfő elmondja, miért eszik a páskabárányt, a keserű füveket, a kovásztalan kenyeret, s megemlítette Izrael reménységét: a Messiás eljövetelét. Azután elénekelték a Hallel‑t, annak a zsoltárgyűjteménynek első felét, mely a 113-118. zsoltárokat foglalja magában, s azután kiürítik a második poharat. Csak most következett a vacsora. Először a családfő a kovásztalan kenyeret törte fel — egy imádsággal: ‘Légy áldott Istenünk, világ királya, ki e földön kenyeret termelsz!’ — és osztotta ki, melyet keserű füvekkel és gyümölcsízzel fogyasztottak. Erre következett a páskabárány elfogyasztása, melynek be kellett fejeződnie éjfél előtt. Evés után a családfő elmondja az asztaláldást a harmadik pohár felett, amelyet hálaadás poharának neveznek, majd kiürítik ezt a pohárt, eléneklik a Hallel második részét, s az egész szertartást befejezi a negyedik pohár. (Kittel: Theologisches Wörterbuch zum N. T.)
d) Az áruló leleplezése (Máté 26,20-25). Nem tudjuk, hogy a vacsora melyik pontjánál történt, hogy Jézus leleplezte árulóját. Nem mondta meg a nevét; az a meghatározás: ‘aki velem együtt mártja kezét a tálba’, tulajdonképpen a 41. Zsoltár 10. versére való emlékezés. A tanítványok megdöbbennek és sorba kérdik: én vagyok‑e az Uram? Nem azért mondják, mintha nem volna tiszta a lelkiismeretük, hanem azért, mert Jézus kiszámíthatatlan szellemi és erkölcsi fölénye miatt sohasem tudták, hogy meggondolatlanságból, hitetlenségből nem szolgáltak‑e reá valami szigorú dorgálásra. Jézus rámutat, hogy az árulás egy láncszem abban az eseménysorozatban, amit maga Isten állapított meg öröktől fogva, hogy a nagy kiengesztelés megtörténjék — de jaj annak, aki az Ember Fiát elárulja. Júdás keményen, cinikusan várja, míg a sor reá kerül, s ő is kihívóan kérdezi: én vagyok‑e az, Mester? — Te mondád, felel Jézus. Máté nem jegyzi fel, csak János, hogy Júdás elment, eltűnt volna. De így kellett lennie, mert nem sok idő múlva a poroszlók élén megy oda, ahol Jézus virraszt.
e) Az úrvacsora. - A páskavacsora megfelelő pontjánál, a kovásztalan kenyér megtörésénél és szétosztásánál Jézus ezt mondotta: ‘Vegyétek, egyétek, ez az én testem!’ (Mt 26,26; Mk 14,22; Lk 22,19). A harmadik pohárnál, a hálaadás poharánál pedig ezt mondotta: ‘Igyatok ebből mindnyájan, mert ez az én vérem, az új szövetség vére, mely sokakért kiontatik bűnöknek bocsánatára’ (Mt 26,27-28; Mk 14,23-24; Lk 22,20).
Az én testem és az én vérem az arám nyelven annyit jelent: én magam, valóságosan, személyesen, teljesen. Ez az ‘én magam’ a Messiás, a testté lett Ige, az emberré lett Isten — ez adja magát, valóságosan, személyesen, teljesen a legszörnyűbb halálra, sokakért — mindenkiért —, bűnöknek bocsánatára. Amint a kenyeret eszik és isszák a bort, úgy élnek hit által Istennek mindazon ajándékaival, melyeket Jézus halála és feltámadása szerzett: a bűnbocsánattal, az örökélettel, a megbékéléssel, az új élettel. Ezzel átmennek egy új világba, a Krisztus királyságába, ahol mint az Ő testének részei, mint az Ő dicsőséges teste, várják, hogy e földi világ széthullása, rendjének összeomlása után megérkeznek ama felséges messiási lakomára, ahol minden kiválasztottal egyben a hálaadás és az öröm soha meg nem szűnő lakomáját ülik, istentiszteletét végzik. — Akkor majd Jézussal együtt eszik (Lk 22,15 -18) a beteljesedés kenyerét és isszák a mennyei szőlőtőke titokzatos borát. Mindez új szövetséget, új életrendet jelent Krisztusban Istennel, amelynek szerzője, közbenjárója Jézus, áldozati ténye a kereszt, új sákramentoma az úrvacsora. Ez eltörli a régit, a páskát, s helyére iktatja az Úr halálát, amelynek emlékezetére ülik az úrvacsorát. Ebben az új szövetségben teljesedik be a Jer 31,31k. jóslata: Törvényemet szívökbe helyezem, Istenök leszek, mindenki igazán ismer, nem mások beszédéből, hanem abból a boldog tapasztalásból, hogy megbocsátom bűneiket, mert Istenök vagyok és ők az én népem.
Mindez Krisztus halálában és feltámadásában.
Az úrvacsora tehát nem folytatása a páskának, nem javított kiadása, nem magasabb fejlődési foka, hanem vele szemben a más, az új, az igazi; ígérethez a beteljesedés.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
“(2) Jézus tanítása a vacsora alatt (22:14-38). 22:14-20. Jézus azt tanította övéinek, hogy halála egy új szövetség kezdetét fogja jelenteni. A kenyér és a szőlő termésének jelképe arra hivatott, hogy bemutassa mennyire szükséges Jézus teste és vére az új szövetséghez.
Jézus utolsó tanítása az Isten országáról az utolsó ünnepen hangzott el. Az egész Lukács evangéliumában átvitt értelme van az ünneplésnek. Jézus és tanítványai, akiket most apostoloknak nevez az író (vö. 6:13; 9:10; 17:5; 24:10) asztalhoz telepedtek.
Jézus élvezte azoknak a férfiaknak a társaságát, akik elhitték az Isten országáról szóló tanítását. Ők voltak azok, akik követték Jézust, tudva, hogy valóban ő a Messiás. Ők voltak azok, akik mindent elhagytak azért, hogy kövessék őt. Elhívatásuk a tanítványságnak radikális formájára volt. Jézus kijelentette, hogy ez az utolsó húsvéti vacsora, amit velük eszik, amíg csak be nem teljesedik minden a jelentéséből az Isten országában (22:16; vö. 18. v.). Sok esemény az Ószövetségben, beleértve a húsvétot is, Jézus szolgálatára mutatott és az Isten országára, melyet ő fog megalapítani. Amikor elérkezik az ő országa, beteljesedik a húsvét, mert Isten biztonságosan bevezeti népét a nyugalom földjére.
A kenyér és a bor jellegzetes alkotóeleme volt az étkezéseknek nem csak húsvétkor, hanem abban a kultúrában mindig. Ezek jelképezték ‘testét’, az egész népért való áldozatot, és ‘vérét’. Ő volt az áldozati bárány, aki elveszi Izrael és az egész világ bűnét (Jn 1:29). Az új szövetség (amiről sokat beszél az ÓSZ, de különösen a Jer 31:31-34), ami előfeltétele volt az Isten országa korának, Jézus áldozatával vette kezdetét (Lk 22:20). Az új szövetséget Isten Izrael népe újjászületésére hozta létre, és arra, hogy a Szentlélek a nemzethez tartozó emberek szívében lakhasson. Az Egyház korában élő hívők is részesülnek az újjászületés és a Szentlélek vételének lelki áldásaiban (1 Kor 11:25-26; 2Kor 3:6; Zsid 8:6-7).
22:21-23. Jézus most kinyilvánítja, hogy az áruló azok között a tanítványok között van, akik összegyűltek vele, hogy megegyék a húsvéti vacsorát. Egyszerre látható Júdás felelőssége és Isten szuverén terve Jézus halálában (22. v.). Jézusnak meg kellett halni, mert halála volt az alapja az egész emberiség megváltásának, és az egyedüli eszköz az átok feloldására. De az áruló felelős volt cselekedeteiért. Úgy tűnik, hogy a tanítványok teljesen megbíztak Júdásban, mert nem is sejtették, hogy ki lehet az, aki ezt meg fogja tenni (23. v.).
22:24-30. Meglepő a tanítványok vitatkozása arról, hogy ki a legnagyobb közöttük, ha figyelembe vesszük, hogy Jézus éppen arról beszélt előtte, hogy egyikük elárulja őt. Ezután elmondta nekik, hogy az ilyen gondolkodás a pogányokra jellemző. A Messiás követői ne járassák ilyesmin az eszüket. Követői ahelyett, hogy a legnagyobbak akarnának lenni, egyenként igyekezzenek olyanokká, lenni, mint aki szolgál, mert Jézus is olyan volt közöttük, mint aki szolgál (diakonón, ‘szeretettel szolgál’, 27. v). A tanítványok igyekezzenek olyanná lenni, mint Jézus. Végsősoron majd megtisztelésben lesz részük az ő országában, mert Jézussal voltak kísértéseiben. Közösségben lesznek vele, hogy királyi székekbe ülve ítéljék Izrael tizenkét törzsét (vö. Mt 19:28).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
“D) Az utolsó vacsora (22,14-18)
22,14 Évszázadokon keresztül a zsidók azért ünnepelték a páskát, hogy megemlékezzenek dicsőséges szabadulásukról Egyiptomból, és a haláltól, a szeplőtelen bárány vére által. Milyen élénken foglalkoztatta ez az Úr lelkét, amikor leült apostolaival, hogy utoljára megtartsa ezt az ünnepet. Ő volt az igazi Páskabárány, akinek vére hamarosan ki fog ömleni minden ember megváltásáért, aki Őbenne bízik.
22,15-16 Ez a különleges páska kifejezhetetlen jelentőségű volt, és nagyon kívánta megenni szenvedése előtt. Nem fog ismét páskát tartani, amíg vissza nem tér a földre, és fel nem állítja dicsőséges királyságát. A ‘kívánva kívántam’ szavak a buzgó, szenvedélyes vágy érzését fejezik ki. Ezek a szavak folyamatosan minden hívőt felszólítanak arra, hogy figyeljék meg, Jézus mennyire szenvedélyesen vágyakozik közösségben lenni velünk az asztalánál.
22,17-18 Amikor vette a borral teli poharat a páska szertartásának részeként, hálákat adott érte, a tanítványoknak adta, és még egyszer emlékeztette őket, hogy nem iszik többé a szőlőtőke gyümölcséből az Ezeréves Birodalom eljöveteléig. A páskavacsora leírása a 18. verssel fejeződik be.
E) Az első úrvacsora (22,19-23)
22,19-20 Az utolsó páskát közvetlenül követte az úrvacsora. Az Úr Jézus ezt a szent megemlékezést azért szerezte, hogy követői évszázadokon keresztül így emlékezzenek meg róla és a haláláról. Mindenekelőtt a kenyeret vette és adta nekik, ami testének szimbóluma, amelyet rövidesen odaad érettük. A pohár drága vérére emlékeztet, ami kiömlik a Golgota keresztjén. Úgy beszélt róla, mint az új szövetség poharáról az Ő vérében, amely kiontatik az övéiért. Az új szövetséget, amit elsősorban Izráel nemzetével kötött, vérével pecsételte meg. Az új szövetség tökéletes beteljesedése Jézus Krisztus földi uralma alatt valósul meg, de mi, mint hívők, már jelenleg élvezzük annak áldásait.
Nem is kell mondanunk, hogy a kenyér és a bor Urunk testét és vérét képviselte. Testét még nem adta oda, vérét sem ontották még ki. Ezért képtelenség olyasmit állítani, hogy ezek a szimbólumok csodálatosan átváltoztak valósággá. A zsidóknak tilos volt vért inni, ezért a tanítványok tudták, hogy nem szó szerint a vérről beszél, hanem arról, ami a vérét kiábrázolja.
22,21 Az egyértelműen látszik, hogy Júdás valóban jelen volt az utolsó vacsorán. A Jn 13-ból azonban elég világos, hogy az áruló elhagyta a termet, miután Jézus egy darab, mártásba mártott kenyeret adott neki. Mivel ez az úrvacsora megalapítása előtt történt, sokan úgy gondolják, hogy Júdás nem volt jelen, amikor vették a kenyeret és a bort.
22,22 Az Úr Jézus szenvedése és halála el volt határozva, de Júdás akaratának teljes hozzájárulásával árulta el. Ezért mondta Jézus: ‘Jaj annak az embernek, aki által elárultatik.’ Noha Júdás egyike volt a tizenkettőnek, nem volt igazi hívő ember.
22,23 A 23. vers elárul valamit a tanítványok meglepődéséről és önbizalomhiányáról. Nem tudták, hogy közülük kicsoda lesz vétkes ebben a hitvány dologban.
F) Az igazi nagyság a szolgálat (22,24-30)
22,24-25 Szörnyű vádirat az emberi szív ellen, hogy közvetlenül az úrvacsora után a tanítványok arról vitatkoznak egymás között, hogy közülük ki a nagyobb! Az Úr Jézus emlékeztette őket, hogy a ‘háztartásában’ a nagyság pontosan az ellenkezője az emberi elképzeléseknek. A királyokról, akik a pogányok fölött uralkodnak, általában úgy gondolkodnak, mint a legnagyobb emberekről; valójában ‘jótevőknek’ hívják őket. Ez azonban csak cím; ténylegesen kegyetlen zsarnokok. A jóságos nevet viselték, de személyes vonásaik nem illettek e címhez.
22,26 Az Úr követői között ne így legyen. Akik nagyok akarnak lenni, a legkisebbek helyét foglalják el. Aki fő akar lenni, szolgáljon másokat alázatosan. Ezek a forradalmi parancsok teljesen ellentétesek voltak az elfogadott hagyományokkal, miszerint a fiatalabb alábbvaló az idősebbnél, és a fő uralkodással fejezze ki nagyságát.
22,27 Emberi értékelés szerint nagyobb dolog vendégnek lenni egy lakomán, mint felszolgálni az ételt. Az Úr Jézus, mint emberek szolgája jött, és mindenkinek, aki követni akarja, eszerint kell viselkednie.
22,28-30 Kedves volt az Úrtól, hogy elismerően nyilatkozott a tanítványairól, akik megmaradtak vele megpróbáltatásaiban. Éppen most versengtek egymás között. Hamarosan mindnyájan el fogják hagyni és elmenekülnek. Ő azonban tudta azt, hogy szívük mélyén szeretik, és vállalják a szégyent az Ő nevéért. Az lesz a jutalmuk, hogy majd trónokon ülnek, ítélve Izráel tizenkét törzsét, amikor Krisztus visszatér, hogy elfoglalja Dávid trónját, és uralkodjon a föld felett. Amilyen bizonyos, hogy az Atya Krisztusnak ígérte a királyságot, olyan bizonyosan fognak ők vele uralkodni a megújult Izráelben.”

	
	Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

	                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/