Title: Kedves ’Éneklő Kövek’
Subject: Lk 19,37-40. - Kövek éneke - Cantate (Húsvét u. 4.)
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. május 17. 00:12
Tárgy: Lk 19,37-40. - Kövek éneke - Cantate (Húsvét u. 4.)

 Kedves ’Éneklő Kövek’!

Néhány gondolatmorzsa és a kommentárok a vasárnaphoz:

Vázlatkísérlet:
Cím: Kövek éneke
Spontán ének
Elfojtott ének
Kőből zengő ének

Furcsa e textus Cantate napjára. Ha mégis az éneklésről szólunk ennek kapcsán, akkor természetesen itt van a tanítványok éneke (Lk-nál nem sokaság!!! — tulajdonképpen Istent dicsőítő éneket nem sokaság, hanem tanítványi kisebbség szokott énekelni), és itt van az elhallgattatás eredményeként felcsendülő kő-ének…
Ha nem állunk be a himnuszt dalolók közé, akkor természetesen nem Isten magasztalása csorbul — hiszen Őt így is úgy is dicsőíti a mennyei sereg, sőt, a kövek kiáltása is —, hanem önmagunkat szegényítjük meg! (Természetesen nem arról van szó, ki hogyan, milyen jól és szépen tud énekelni — a dicsőítés szív kérdése, nem hangszálaké.)

Ma is hányan és hányszor akarják elhallgattatni a tanítványokat! Ahogyan a farizeusok, úgy a világ is tudja, mire is megy ki a játék — épp ezért akarnak ‘rendet’ és csendet teremteni maguk körül.

Jézus betölti a próféciákat — de a sokaság már nem egészen aszerint ünnepel. Jelzi ez azt, miképpen lehet félreérteni Isten Igéjét. Épp ezért fontos a helyes értelem megtalálása. Mert e nélkül bizony csak botlássá válik számunkra Isten szava — elvetjük, figyelmen kívül hagyjuk, megbotránkozunk rajta, átírjuk-hamisítjuk, stb. A farizeusok hiába értették jól a hozsánnázó tömeget, tagadták, hogy valóban a próféciák beteljesedéséről van szó. A tömeg emlegette ugyan a zsoltárokat, mégis a saját téves képzetük is jelen volt ünneplésükben. Dicsőséges királyt ünnepeltek, bár Jézus meghalni érkezett. A farizeusok tudták, Jézus számára milyen veszélyes ez az ünneplés — de nem értették, hogy az Írás épp arról tesz bizonyságot, hogy oda kell áldoznia magát (és így közben ők maguk váltak Jézus gyilkosaivá).

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Lk 19,37
Jerusalem felé.
Lk 19,38
Bárcsak az Isten kiengesztelődnék, az angyalok és emberek újra Istennek egy családjává egyesűlnének, s ez által Isten megdicsőíttetnék!”

(Jubileumi kommentár):
„Luk. 19,28–40. Jézus bevonul Jeruzsálembe (Mt 21:1–17; Mk 11:1–11; vö. Jn 12:12–19).
Az elbeszéléssel Jézus jeruzsálemi munkásságának időszaka kezdődik meg. Innentől Lk szoros kapcsolatban áll Mk elbeszélésével, de a bevonulás történetében is mutat eltérő, önálló vonásokat (28.36–38), amelyek Lk önálló forrásait sejttetik az elbeszélés mögött. — Az előző jelenet Jerikóban játszódott, a példázat elhangzása után Jézus folytatta útját Jeruzsálem felé: a kb. félnapos út kietlen, sziklás völgyeken vezet át, erős emelkedővel. Az út állomásainak (földrajzi sorrend szerint fordított) megjelölése, a tanítványoknak adott parancs és végrehajtása elbeszélését követi (ld. ott); viszont Lk nem beszél ágakról, zöld lombokról, amelyekkel a tömeg elborítja Jézus útját, hanem ruháikat terítik eléje a földre, így válik a bevonulás rögtönzött diadalmenetté. Az érkező királyt üdvözlő kiáltások a tanítványoktól származnak, hálaadásként Jézus messiási tetteiért. Sajátos kettősség van ebben a fogadtatásban: a tanítványok jól értik a bevonulás jelentőségét, amikor az érkező királyt dicsőítik Jézusban. De az üdvözlés mögött meghúzódó emberi indulatok disszonanciát jelentenek szavaikban. A farizeusoknak viszont kizárólag a dolog emberi oldala ötlik a szemükbe, ezért akarják rábírni Jézust a veszedelmes tüntetés leintésére. Ezért az ő figyelmüket Jézus az esemény mögött meghúzódó elháríthatatlan és ítéletes isteni kinyilatkoztatásra irányítja.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„B) JERUZSÁLEMBEN
(Mt 21-25; Mk 11-13; Lk 19,28-40)
1. A BEVONULÁS (Mt 21,1 — 11; Mk 11,1- 10; Mk 19,28-40)
Jerikótól mintegy hat óra járásnyira van Jeruzsálem. Jézus kelet felől közeledik a város felé, át az Olajfák-hegyén, amely kb. 870 m magas. Innen ereszkedik alá az út a Kidron-völgyébe. Jeruzsálem, ill. középpontja, a templom a szembefekvő hegy oldalán épült.
A bevonulás Jézus intézkedései szerint történik, amelyeknek értelmét a tanítványok csak Jézus megdicsőülése után ismerik fel. A Zak 9,9 azt mondja az eljövendő Messiás-királyról, hogy szegényen és alázatosan jön népe közé, mert ő az a ‘szenvedő szolga’ (Ebed Jahve), Aki nem erővel, nem hatalommal, hanem az Úrnak lelke által váltja meg népét. Ennek külső jegye a vemhes szamár (szamárnak a vemhe). Valaha a szamár volt a legnemesebb állat a zsidók előtt. Az uralkodásra és harcra született arab, beduin törzseknél a ló; az apró állatot, juhot tenyésztő Izraelnél a szamár. Különösen a fehér szamár volt fejedelmi paripa. Most azonban már a szamár az egyszerű állapot ábrázolója, ha méghozzá a szamár nőstény és vemhes (?), akkor a lovagja nagyon szegény ember lehet, mert vemhes állatot nem fog be más, csak az, akinek nincs több. Másik értelem szerint: ‘kipányvázott szamárcsikót’ (pólon dedemenon), ‘amelyen még soha senki sem ült’, tehát mint szakrális célra fenntartott állat, érintetlen volt. Ez esetben a készenállás csodája bizonysága a Jézus messiási hatalmának. Máté úgy mondja, hogy találtok egy kipányvázott szamarat a Isikajával, vemhével. Azért, mert a Zak-citátumban az ‘... epi onon kai epi pólon hüion hüpodzügion‑t nem paralelizmusnak [= párhuzamosságnak], hanem felsorolásnak veszi, s tovább is két állatról beszél. — A szamár megszerzése szertartásos és csodálatos. Elképedhetett az a paraszt, akinek elkötik a nyílt utcán békésen álldogáló szamarát, s mikor megkérdi miért oldjátok el a vemhet, ezt a választ kapja: Az Úrnak van szüksége rá! Máténál: ‘euthüs de apostelei autous’, kétféle értelmezést enged aszerint, hogy ki az elhallgatott alany: Jézus vagy a szamár gazdája. Előbbi esetben: tüstént visszaküldi, utóbbiban: tüstént elengedi.
Mindez a tanítványokat nem zavarja abban, hogy Jézust Messiás-királynak tartsák, és ennek megfelelőleg rendezzék bevonulását. Pálmaágakat szeldelnek, ruháikat elébb a szamárra vetik nyeregtakarónak, azután az útra szőnyegnek (2Kir 9,13). — Rázendítenek a Hallél-ra, amelyeket páskaünnepeken szoktak énekelni (Zsolt 11-118). Ennek csúcspontja a Zsolt 118,26: ‘Áldott aki jő az Úrnak nevében! Hozsánna! Uram segíts!’ Hozsánna: görögösen Hósanna, héberül hósiánná’ = segíts, kérlek; hósánná = segíts minket; később egyszerű üdvözlet.
Éppen tódul mindenfelől a nép Jeruzsálembe, a páska ünnepére. A szegénység ismerte Jézust, nem felejtette tanításait és csodáit — tanításait a gazdagság ellen, csodáit: az ezrek és ezrek megvendégelését. Ők is beállottak a menetbe, pedig igen kockázatos vállalkozás volt. Az ilyen messiásokra a főtanács vak gyűlölettel csapott rá, a római hatalom pedig eltiporta, mint lázadót. Ők is éneklik a haltél‑t, kiáltják a hozsannát; üdv és áldás a magasságban! Ez emlékeztet a Lk 2,14-re, az angyali karra: ‘Dicsőség a magasságban Istennek…’
Külsőleg ez a bevonulás majdnem karikatúrája egy akkor ismert triumphusnak [= diadalmenetnek]. Belsőleg azonban minden diadalmenetnél felségesebb, amit a történelem ismer, mert a szamárháton ülő fiatal tanító s körülötte egy lelkes kis csapat nem más, mint a Királyok Királya, Uraknak Ura az Ő egyházával.
Megértjük, hogy néhány farizeus felháborodással nézi a jelenetet: Jóindulatukat bizonyítja‑e, vagy ügyes fogás tőlük a felszólítás: ‘Mester, dorgáld meg a tanítványaidat !’ Dezavuáld [ = cáfold meg] őket, hisz reád hoznak veszedelmet. Rád bőszítik a nagy zsinagógát, a főtanácsot és a római helytartót. De milyen jézusi a válasz: ‘Ha ezek hallgatnak, a kövek kiáltanak.’
Az Olajfák-hegyéről lejövet egyszercsak a vándor elé tárul Jeruzsálem képe. A békesség városa — mert a neve ezt jelenti —, az örök harc tragikus városa. Most is ott ragyog, mint az Úrlakóhelye. Egy emberöltő és el fog pusztulni. — Jézus előtt megképzik a Vég, és kitör belőle a zokogás. Nem lehetett segíteni rajta. Nem ismerte fel az ő ‘meglátogatásának idejét’, az egyetlen, utolsó. kivételes alkalmat: Őt, a békesség fejedelmét. Megölte a prófétákat, az egyszülöttet keresztrefeszítette, s közben azzal hivalkodott, hogy ő az Úrszent városa, az Isten lakóhelye, az igazi istentisztelet hajléka. Jézusnak ez az érzelmi kitörése annál inkább megrendítő, mert éppen az ő kereszthalálában teljesedik meg az a magatartás, amelynek eredménye Jeruzsálem elpusztítása lesz.
Felismerjük‑e mi a mi ‘meglátogatásunk idejét?’ ”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„2.	JÉZUS BEVONUL A VÁROSBA (19:35-40)
19:35-40. Jézus leereszkedett az Olajfák hegyének nyugati lejtőjén (37. v) a város felé közeledve. A tömeg Messiásnak tartotta. Az, hogy az emberek az útra terítették felső ruhájukat (36. v.), a Jézus előtti tisztelet jele volt. A tanítványok egész sokasága (mathétón) örvendezve fennhangon dicsérni kezdte Istent mindazokért a csodákért (dynameón, ‘a lelki erő bizonyítékai’), amelyeket láttak. Ezek a hívők (38a. v.) a Zsolt 118:26-ból idéztek, amely messiási dicsőítő zsoltár. A farizeusok is megértették, hogy mi történik, mert azt mondták Jézusnak, hogy utasítsa rendre követőit, hogy ne hívják őt Messiásnak vagy királynak.
Jézus szerint mindenképpen ki kell mondani, hogy ő a Messiás. Ha nem, akkor még az élettelen tárgyakat (kövek) is felhívja, hogy tanúskodjanak mellette. Az egész világtörténelem erre a látványos eseményre várt, amikor a Messiás nyilvánosan bemutatkozik a nemzetnek, és Isten azt akarta, hogy ezt elismerjék.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„X. AZ EMBERFIA JERUZSÁLEMBEN (19,28-21,38)
A)	A diadalmas bevonulás (19,28-40)
19,28-34 A keresztre feszítés előtti vasárnap volt. Jézus az Olajfák-hegyének keleti lejtőjén haladt Jeruzsálem felé. Amikor Betfagéhoz és Betániához közeledett, elküldte két tanítványát egy faluba, hogy hozzanak el egy szamárcsikót, amelyen bemegy Jeruzsálembe. Pontosan megmondta nekik, hol fogják találni az állatot, és hogy mit mond a tulajdonos. Miután a tanítványok megmagyarázták küldetésüket, a tulajdonosok készek voltak szamárcsikójukat átengedni Jézusnak. Talán korábban már áldást nyertek az Úr szolgálata által, és felajánlották szolgálataikat neki, ha bármikor szüksége lesz rá.
19,35-38 A tanítványok párnát vagy nyerget készítettek az Úr számára saját ruhájukból. Sokan ruhájukat elé terítették az útra, amint felment az Olajfák-hegyének nyugati lábától Jeruzsálembe. Azután Jézus követői egyhangúan dicsőítésben törtek ki mindazokért a hatalmas cselekedetekért, amelyeket láttak tőle. Úgy köszöntötték, mint Isten királyát, és megénekelték, hogy eljövetelének hatása békesség volt a mennyben és dicsőség a magasságban. Jelentős, hogy azt kiáltották, ‘békesség a mennyben’, és nem azt, hogy ‘békesség a földön’. A földön nem lehetett békesség, mert a békesség fejedelmét elutasították, és hamarosan meg fogják ölni. De lesz békesség a mennyben, Krisztus közelgő golgotai kereszthalála és mennybemenetele miatt.
19,39-40 A farizeusok méltatlankodtak, hogy Jézust így nyilvánosan tisztelték. Javasolták, hogy dorgálja meg a tanítványait. Jézus azt válaszolta, hogy ez az üdvrivalgás elkerülhetetlen. Ha a tanítványok nem tennék, a kövek kiáltanának. Ily módon a farizeusokat dorgálta meg, mert keményebbek és tartózkodóbbak voltak, mint az élettelen kövek.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„TÚLÁRADÓ ÖRÖM
Lukács 19,37-40
Jóllehet, Jézus tudatosan igazodik a Zak 9,9 próféciájához, nem mondható el ugyanez az őt kísérő sokaságról; ez benne az őszintén megragadó, különben mesterkéltnek és előre megrendezettnek tűnne Jézus jeruzsálemi bevonulása. Örömük nem hirtelen támad, már akkor eltöltötte őket, midőn meggyógyította a jerikói vakot. Tulajdonképpen ő, a meggyógyított intonálta az istendicsőítést, erre hangolódott rá a szemtanúk serege. Ez az öröm kísérte őket végig a rideg Jerikó-Jeruzsálem útvonalon, ahol egyébként annyi veszély leselkedett a magányos utazóra (11,30), de az öröm szárnyakat ad nekik, s eltűnik a félelem, az idő gyorsan telik, fáradtságot sem éreznek. Már túl is vannak az utolsó akadályon: az Olajfák hegyén, s ahogy útjuk lejtőssé válik, megpillantják Jeruzsálemet. Biztos, hogy ez is oka a kitörő örömnek, mégis a fennhangon elmondott Isten-dicséret még mindig azokon a csodákon ujjong, amiknek szemtanúi voltak. Egy meggyógyított vak koldus öröme adta tehát az első indíttatást ahhoz, hogy ez a sokaság most akaratlanul is azt teszi, amit a Zak 9,9 prófétai szereposztása szánt neki: ‘Örvendj.... ujjongj… királyod érkezik’. Ez szépen illeszkedik Jézus engedelmességéhez, s így a prófécia látványosan megy teljesedésbe.
Az ünnepre vonuló zarándok gyülekezet a zsoltár szavaival magasztalja a királyt; a Zsolt 118,26 szavaira ismerünk rá, bár van itt egy többlet: a királyt magasztalják. Szintén a vak emlegette, szólította Jézust Dávid Fiaként. Valamikor Dávid fiát, Salamont ültették öszvérre (1Kir 1,33), aztán Jéhú alá terítettek ruhákat (2Kir 9,13), bár ő nem volt Dávid-fi. Ez itt, az előzmények nyomán ugyan, mégis más. Amit a Messiás születésekor angyali seregek énekeltek, szinte szó szerint mondják most tovább Jézus csodáinak tanúi, az ünnepre érkező sokaság.
A próféciához képest egy szépséghibája van a jeruzsálemi bevonulásnak. A Jézussal együtt érkezőkre csak nagy vonalakban illik a Sion vagy Jeruzsálem leánya nevezet, mert a főként galileai tanítványi sereg is Izráel népéhez tartozik ugyan, ámde mégis szinte Jeruzsálem helyett teszik meg azt, ami a város dolga lenne. Jeruzsálem azonban — a lukácsi változat szerint — hallgatásba burkolózik. Hogy mit érez, miként vélekedhet a hivatalos vezetőréteg, erről árulkodik a néhány, egyébként a sokaságban velük érkező farizeus, akik Jézushoz férkőzve szeretnék rávenni, hogy utasítsa rendre tanítványait. Baljós jel ez arra nézve, hogy hamarosan az őszinte és igeszerű tanítványi ujjongást másféle hangulat fogja keresztezni és elnyomni. Egyelőre azonban ennek a magasztalásnak el kell hangoznia. Különben, ha e sereg nem magasztalná Istent, máris a kövek kiáltanának helyettük. Ebben már prófécia van arról, hogy amikor elnyomják a tanítványok szabad örömét, Isten leomló kövek által kénytelen elmondani üzenetét.”

(Prőhle Károly: Lukács evangéliuma):
„V. JÉZUS JERUZSÁLEMBEN
Jézus működésének harmadik szakasza
Lukács Jézus rövid jeruzsálemi működését Márk evangéliuma nyomán írja le, de több részletet kihagy belőle, és saját külön anyagából illeszt bele történeteket. Az egész szakaszon érződik tudatos alkotó munkája, úgyhogy evangéliumának ez a része is világos témát kap. Jézus személye marad továbbra is a középpontban, de most döntően kerül homloktérbe a korabeli messiási várakozáshoz való viszonya. Gyors egymásutánban vetődnek fel isteni hatalmának, politikai állásfoglalásának, Jeruzsálem sorsának és az Emberfia megjelenésének kérdései. Teológiai kifejezéssel azt mondhatjuk. hogy itt bontakoznak ki a krisztológia történeti és eszhatológiai összefüggései. Ennek megértése érdekében emlékezetünkbe kell idéznünk mindazt, amit a bevezetésben Vespasianus koráról és Lukács eszhatológiájáról, valamint az első két fejezettel kapcsolatban a Jézus korabeli messiási várakozásokról mondtunk. Ez már azért is szükséges, mert Lukács tudatosan összehangolja evangéliumának bevezetését és befejezését.
1. JÉZUS BEVONUL JERUZSÁLEMBE
19,28-48.
(28) Miután ezeket elmondta, továbbvonult, és ment fel Jeruzsálembe, (29) és történt, hogy amikor közel ért Betfagéhoz és Betániához,^1 az úgynevezett Olajfák hegyénél elküldött kettőt tanítványai közül, (30) mondván: ‘Menjetek a szemközti faluba, és amint bementek, találtok egy szamárcsikót megkötve, amelyre ember még soha nem ült fel: oldjátok el, és vezessétek ide. (31) Ha valaki kérdez titeket Miért oldjátok el? ezt mondjátok: Mert az Úrnak szüksége van rá.’ (32) Elmentek a küldöttek, és úgy találták, ahogy megmondta nekik. (33) Amikor eloldották a szamárcsikót, urai ezt mondták neki: ‘Miért oldjátok el a szamárcsikót?’ (34) Ők pedig ezt mondták: ‘Mert az Úrnak szüksége van rá.’ (35) Elvezették Jézushoz, rávetették felső ruháikat a szamárcsikóra, és felültették Jézust. (36) Amint pedig vonult, leteregették felsőruháikat a földre. (37) Amikor közeledett már az Olajfák hegyének lejtőjéhez, a tanítványok egész sokasága elkezdte örvendezve dicsérni az Istent mindazért a csodáért, amelyet láttak. (38) Ezt mondták:
‘Áldott az Eljövendő, a király, az Úr nevében
A mennyben békesség, és dicsőség a magasságban!’
(39) Némelyek a farizeusok közül a sokaságból ezt mondták neki: ‘Mester, szólj rá tanítványaidra!’ (40) Így válaszolt: ‘Mondom nektek: ha majd ezek elhallgatnak, a kövek fognak kiáltani.’ (41) Amikor közelébe érkezett, meglátta a várost, felsírt miatta, (42) és ezt mondta: ‘Bár felismernéd ezen a napon te is a békesség feltételeit, most azonban el van rejtve szemed elől. (43) Mert eljönnek rád napok, és ellenségeid sáncot emelnek ellened, körülzárnak, és szorongatnak mindenfelől, (44) eltipornak téged és fiaidat benned, és nem hagynak követ kövön benned, mert nem ismerted fel meglátogatásod alkalmát.’
(45) Bement a templomba, és kezdte kiűzni az árusokat, miközben ezt mondta nekik: (46) ‘Meg van írva: És lesz az én házam imádság háza, — ti pedig megtettétek latrok barlangjává.’ (47) Tanított napról napra a templomban, a főpapok és az írástudók pedig el akarták pusztítani, a nép elöljárói is, (48) és nem találtak megoldást arra, hogy mit tegyenek, mert az egész nép csüngött rajta, amikor hallgatták.^2
1: A szövegek Jézus útiránya szempontjából fordított sorrendben említik először Betfagét, azután Betániát; ennek okát nem ismerjük. — 2: 19,38-44 csak Lukácsnál található; a többihez vö. Mk 11,1-10. 15,18; Mt 21,1-16.
A mennyben békesség!
28-38. Jézus elérkezik útjának céljához, Jeruzsálembe. A várostól keletre van az Olajfák hegye, amelyet Jézus Jerikóból jövet délre kerül meg Betánián és Betfagén át. Útjának utolsó szakaszáról jól látta Jeruzsálemet és a templomot, az Olajfák hegyével átellenben a Sion hegyén. Betfagé Jeruzsálem külvárosához tartozott. Itt szoktak megállni a zarándokok, hogy megtisztálkodjanak a templomba vonulásra, mert innen északról közvetlenül lehet elérni a templomot. Lukács emlékeztet arra, hogy Jézus királyról beszélt a kiosztott pénzről szóló példázatában (19.11-27), és most Jézus messiási királyként vonul be Jeruzsálembe. Azonnal kitűnik; hogy ezt hogyan érti. Jézus Betfagéból előre küldi két tanítványát egy szamárcsikóért, bizonyára egy általa ismert helyre. Annak kétszeri hangsúlyozása. hogy az Úrnak szüksége van rá, feltétlen hatalmát húzza alá. A szamárcsikóra pedig azért volt szüksége, hogy bevonulása beszédes jellé váljék mindazok számára, akik ismerik az Írást. Míg sok prófécia a Dávid fiának és az Emberfiának dicsőséges uralmáról beszél, és ez élt a nép képzeletében, addig Zakariás próféta arról a messiási királyról szól, aki alázatosan, szamárháton ül, mint Izráel tanítói szokták, és elhozza a békeség országát minden népnek (Zak 9,9k). Erre hívja fel a figyelmet Jézus a bevonulásával. Ő az, aki Isten útjára tanítja népét, és így ad békességet népének. A tanítványok azzal fejezik ki hódolatukat a messiási király előtt, hogy leterítik az útra felső ruháikat. Lukács a pálmaágakat nem említi, annál inkább kiemeli a bevonulás királyi jellegét (2Kir 9,13). Amikor az Olajfák hegyének lejtőjéhez érkeztek, a jeruzsálemi templommal átellenben elkezdték énekelni a templomi zarándokok hálaadó zsoltárait. Ezt most Jézusra alkalmazták: Istent dicsérték, és öröméneket énekeltek az általa történt csodás jelekért. Lukács nem az ünnepi sokaságról, hanem a tanítványok összességéről beszél. Nála a tanítványok köre sokkal szélesebb a tizenkettőnél, sőt a hetvenkettőn is túl megy (6,13; 10,1). A zarándokokat a templom előtt áldáskívánással szokták fogadni (Zs 118,24-27). A tanítványok is áldást mondanak a templom felé tartó Jézusra, de új tartalommal. A messiási királyt ünneplik benne. Lukácsnál az áldás szövege eltér Márktól és Mátétól, és közel kerül ahhoz a dicséretihez, amelyet az angyalok énekeltek Jézus születésekor (2,14). Lukács itt is tudatosan ráhangolja az evangélium befejezését a bevezetésre. Az ‘eljövendő’ Lukácsnál messiási cím, amely talán Keresztelő Jánostól származik (7,19; 13,35). Ezt kiegészítik a tanítványok azzal, hogy ez az Eljövendő a király, aki most bevonul. Az áldás feltűnően eltér a karácsonyi angyalok énekétől abban, hogy nem a földi, hanem a mennyei békességről beszél. Értelme az, hogy Jézus, az ‘Erősebb’ legyőzte a sátánt (11,14-23). Mint a villám esett le a sátán a mennyből (10,10). Nem vádolhatja többé az embert és a világot Isten előtt: békesség van a mennyben. Jézus lép a sátán helyébe, és ő nem azért könyörög Isten előtt, hogy végrehajtsa ítéletét, hanem hogy halassza, és hogy kímélje a terméketlen fügefát (13,8). Egy nagyon régi zsidó imádság ezt mondja: ‘Aki békét teremt a magasságban, az adjon nekünk és egész Izráelnek békét!’ Jézus az, aki a mennyei békét elhozza a földre, mert Istentől, ‘az Úr nevében’ jön.
A kövek fognak kiáltani!
39-44. A farizeusok felhívják Jézus figyelmét arra a veszedelemre, amely a felvonulásból és a tanítványok énekéből következhet. A páska ünnepe az egyiptomi szabadulás emlékét idézte, és mindig felújította azt a reménységet, hogy hátha éppen az emléknapján tesz Isten hasonló csodát, és küld el egy új Mózest. A felvonulás messiási felkeléshez vezethet, s annak nem lesz jó vége. Jézus válasza prófécia: majd el fognak némulni tanítványai, és nem hirdethetik Jeruzsálemben a békesség evangéliumát, akkor az elpusztult templom kövei fognak beszélni. Az ő útja a békesség útja. A farizeusok állásfoglalása visz végső veszedelembe. Ugyanezt mondja akkor is, amikor meglátja a várost és siratja. Az ő bevonulása Jeruzsálembe és mindennapos tanítása a templomban a ‘meglátogatás ideje’, az Isten jelenlétének alkalma, amikor Jeruzsálem megismerhetné saját békéjének feltételeit. és ráléphetne ‘a békesség útjára’ (1,78-79; 7,16). A jerikói vak felismerte ezt, Zákeus szintén, és a bűnös asszony is megértette, de Jeruzsálem vezetőinek szeme elől el van rejtve. Nem Jézus bevonulásának, hanem elutasításának következménye Jeruzsálem pusztulása. Amit Jézus erről mond, az mind bekövetkezett 70-ben. Ebből többször arra következtettek, hogy az evangélisták talán utólag fogalmazták át Jézus szavait. Ezzel a lehetőséggel elvileg számolnunk kell, hiszen Lukács már az események után írja le evangéliumát. De Jézus szavai nem tartalmaznak olyan vonást, amelyet nem tudhatott volna előre. A római városostrom jellemző vonásait írja le, és ez következett be Jeruzsálemnél is. Jézus nem egyszerűen büntetésről beszél, hanem az evangélium elutasításának várható következményeiről. Ő nem volt politikus, de tudta, hogy evangéliumának és állásfoglalásának határozott politikai következményei vannak. Jézus már a kísértésnél szembeszáll minden olyan kísérlettel, amely vallásos alapon igényel világuralmat (4,5-8). Ezzel elutasítja a messiási várakozásokból levezetett politikai reménységeket. A békességet is nem csak lelki békének tekinti, hanem békének az emberek között, amely bűnbocsánattal és szeretettel valósul meg. Ezt a szeretetet pedig az irgalmas samaritánusról szóló példázatban szembeállítja a népek közötti gyűlölettel, amely az egész akkori Palesztinában jelentős politikai tényező volt (10,29-37). Ebből következik állásfoglalása az adó kérdésében is. Elhárítja a mögötte álló vallásos és nemzeti gyűlölködést, amely politikai irrealitásokba visz, és felszólít az adó megfizetésére. Nem véletlen, hogy ez a szava Jeruzsálemben hangzik el (20,20-26). Elfogultság volna azt hinni, hogy Jézus ne tudta volna lemérni ezeknek az állásfoglalásainak a következményeit, és nem tudta volna kiszámítani, hogy ezzel szemben ellenfeleinek, a zsidóság vezetőinek a magatartása milyen politikai veszélyeket rejt magában. Egyébként ezt a messiási felkelések véres leverése Jézus élete idejében is kézzelfoghatóan bizonyította. Jézus mindezt tudva hirdeti, hogy ha népe rá hallgat, akkor a béke útján jár és elkerülheti Jeruzsálem pusztulását. Tanítványai is ezt képviselték Jeruzsálemben Jézus feltámadása után. Akik rájuk hallgattak, a zsidókeresztyének nem vettek részt a zsidó háborúban, és kivonultak Jeruzsálemből. De a város és a templom elpusztult. Jézus ezt előre látva sír Jeruzsálem felett. De nem ítélkezik, hanem mindent megtesz népe érdekében. Más indulattal nem is lehet közelíteni ezekhez a kérdésekhez.”

(David Gooding: Az evangélium Lukács szerint):
„5. szakasz
A Király belép dicsőségébe
Előzetes áttekintés
Elérkeztünk az elmenetel végső szakaszához. Valamennyi szakasz közül ez a leghosszabb képezi a csúcspontját annak a nagy utazásnak, amely a 9,51-nél kezdődött és azóta is tart. Fő témája magától értetődő, így csak annyit kell tennünk a bevezetésben, hogy megvizsgáljuk azt a módot, ahogyan Lukács összerendezte válogatott anyagát. Az elrendezés ennek az utolsó szakasznak az eseményeit olyan keretben és megvilágításban tárja elénk, amilyenben Lukács szeretné azt szemléltetni.
Amikor az utazás elkezdődött a 9,51-ben, előre megmondta nekünk, hogy miközben az utazás célja semmivel sem kevesebb, mint hogy Krisztus felvitessék a mennybe, az úton az utolsó állomás Jeruzsálem lesz. Ennek így kell történnie, mivel a Magasságos Fia, Urunk, akinek az Úr Isten megígérte, hogy neki adja atyjának, Dávidnak trónját (lásd: 1,32), volt az örököse minden ígéretnek, amelyet Isten Dávidnak tett, és Jeruzsálem volt az Ő fővárosa. Amikor tehát végül formálisan és hivatalosan bejelentette igényét a nemzetnek, ezt Jeruzsálemben kellett megtennie. Valóban, e döntő fordulatot hozó látogatás során végig, Lukács folyamatosan közli Krisztus mozgását a városhoz képest. Látni fogjuk, amint közeledik a városhoz, és sír felette (lásd: 19,29-44). Rámutat, hogy éjszakánként, hogy elejét vegye az idő előtti letartóztatásnak, arra kényszerült, hogy elhagyja a várost és az Olajfák hegyének sötét árnyékai között húzódjék meg (lásd: 19,47-48; 21,37-38). Halljuk, amint prédikál a város lerombolásáról és több évszázados leigázásáról (lásd: 21,20-24). Lukács hangsúlyozottan beszél azokról a titkos intézkedésekről, amelyeket a Király tett annak érdekében, hogy saját fővárosában fogyaszthassa el a páskát (lásd: 22,7-15). Végül látjuk Őt, amint elhagyja a várost, hogy keresztre feszítsék, és ezen az útján figyelmezteti ‘Jeruzsálem leányait’ (lásd: 23,26-31). Feltámadása után pedig tanúi leszünk, hogyan csatlakozik elcsüggedt tanítványaihoz Jeruzsálemben (lásd: 24,13.33), intve őket, hogy várakozzanak a városban, míg fel nem ruháztatnak mennyei erővel a Szent Szellem által, és meghagyja nekik, hogy a világ nemzetei felé irányuló missziójuknak Jeruzsálem legyen a kiinduló pontja (lásd: 24,46-49).
Természetesen sokkal többről van szó, mint puszta helyrajzról, de ebben a szakaszban a jelentés és fontosság magasabb szintjei helyrajzi alapokra épülnek. A szakasz azzal kezdődik (lásd: 19,28-46), hogy Krisztus elérkezik Betfagéhoz és Betániához, onnan tanítványainak társaságában leereszkedik az Olajfák hegyén és belép Jeruzsálem városába. Végül azzal fejeződik be (lásd: 24,33.5051), hogy kivezeti tanítványait Jeruzsálemből, vissza az Olajfák hegyére, s amikor ismét Betániával szemben vannak, eltávozik körükből.
E szakaszban foglaltak szerint a városba Krisztusnak két nagyon gondosan előkészített bevonulása volt. Lukács erre a tényre a leírások hasonlóságával hívja fel figyelmünket. A 19,29-35-ben elmondja, hogy Krisztus elküldte két tanítványát a legközelebbi faluba, hogy vegyenek kölcsön egy szamarat, pontos utasításokat adva, mit kell mondaniuk a tulajdonosoknak (lásd: 19,31-34). A tanítványok pedig elmenve ‘mindent úgy találtak, ahogyan megmondta nekik’ (19,32). Ők tehát elhozták a szamarat Krisztusnak, aki a szamár hátán érkezett a városba. Az ezt követő napokon gyakran lépett be és ki, de természetesen csak az első alkalommal szertartásosan, szamárháton. Napjai tanítással és vitákkal teltek; Lukács a szakasznak ezt a részét a következő általános megjegyzéssel fejezi be: ‘Nappal a templomban tanított… az egész nép hozzásietett, hogy meghallgassa Őt a templomban’ (21,37-38).
Ezután következik a második, gondosan előkészített bevonulás (lásd: 22,713). Krisztus két tanítványt küld a városba, ekkor azért, hogy béreljenek egy termet, és pontos utasítást ad, hogy mit mondjanak a tulajdonosnak. Azok elmentek, s ‘mindent úgy találtak, amint előre megmondta nekik’ (22,13). E bevonulás után jelentős események történtek. Amikor mindez a végéhez ért, Lukács a szakasznak ezt a második részét is az általános összefoglaláshoz hasonló megjegyzéssel fejezi be: ‘visszatértek Jeruzsálembe; mindig a templomban voltak…’ (24,52-53).
Ez a két nagyobb bevonulás tehát nyilvánvaló hasonlóságot mutat az alapképletet illetően, de különbségeik is szembeötlőek, és meg kell próbálnunk, megfejteni jelentésüket. Amikor Urunk belép Jeruzsálembe — a szakasz kezdetén — előre tudjuk, mi várható: elvetik és keresztre feszítik (lásd: 9,22.31; 17,25; 18,31-33). Mindamellett nem kétséges, hogy Ő Isten Messiása (lásd: 9,20.35) és Dávid királyi Fia (lásd: 18,38-39). Ezért kell megmagyarázni esetenként világosan, máskor képletes nyelven, hogy szenvedésének ténye hogyan illeszkedik bele abba a programba, melynek során Dávid Fia elfoglalja királyságát. Keresztre feszítése után feltámad a halálból (lásd: 9,22; 18,33), és felmegy a mennybe (lásd: 19,11), végül pedig ismét visszajön uralkodni (lásd: 9,26: 17,22-37; 19,15). Felmerül tehát a kérdés, hogy mi az összefüggés a szenvedés és az uralkodás között. Arról van‑e szó, hogy a szenvedés egyszerűen ideiglenes akadály Krisztusnak a királyságra vonatkozó igénye és országának tényleges megalapítása között? Vagy talán Isten gondoskodott előre erről a közjátékról, amely lehetővé teszi majd a Király szolgái számára, hogy beutazzák a világot és évszázadokat töltsenek azzal, hogy előkészítsék a nemzeteket a Király elkövetkező uralkodására? Vagy az Ő szenvedése valami több, mint akadály, vagy talán még egy hasznos közjátéknál is több?
Mintha ezekre a kérdésekre akarná megadni a választ Lukács. Felhívja figyelmünket arra a nagyon jelentős tényre, hogy amikor végül Urunk hivatalosan bevonult fővárosába, mint Sion Királya, nemcsak egy, hanem két gondosan elrendezett bevonulása volt. Az első bevonulásakor úgy rendezte el a dolgokat, hogy maximális nyilvánosságot biztosítson magának; a másodiknál ugyanolyan gonddal rendezett el mindent, hogy a maximális titkosságot biztosítsa. Az első alkalommal egy szamarat kért kölcsön tulajdonosaitól, a második alkalommal egy felső termet. Mindkét esetben ezek a közvetlen intézkedések évszázados tervek megvalósításához járultak hozzá. Az első alkalommal Krisztus azért vett kölcsön egy szamarat, hogy beteljesedjék a századokkal korábban Zakariás által mondott prófécia arról (lásd: 9,9), hogy egy napon Jeruzsálem Messiás Királya szamáron ülve érkezik majd meg a városba. Mikor a második alkalommal egy felső termet vett kölcsön Jeruzsálemben, ez azért történt, hogy ott egye meg az utolsó páskavacsorát mielőtt e történelmi szokás szimbólumaiban rejlő prófétai ígéret beteljesedne szenvedése által a Kálvárián (lásd: 22,16). Az első alkalommal Sion Királyának szerepét igényelte, másodszor Izráel igazi Páska Bárányának szerepét. A második szerep nem valami rögtönzés volt, amit azért kellett volna hirtelen kitalálni, mert Izráel váratlanul elutasította Királyát.
Izráel történelmében a páska intézménye századokkal előzte meg a királyságot; a páska szertartásaiban rejlő ígéretek elsőbbséget élveztek a beteljesedésben. De ami talán mindenek felett a legfontosabb, az az, hogy az első alkalommal, amikor a királyságra vonatkozó igényét nyilvánosan elutasították, megjövendölte, hogy Őt magát ‘ki fogják dobni a szőlőből’ és megölik, és távollétében a várost a pogányok tapossák majd az Ő második eljövetelének idejéig (lásd: 21,20-36). Mikor azonban titokban lépett be a városba, a második alkalommal, ott és akkor azzal folytatta, hogy felállította királyságát az új szövetség létrehozásával, amelynek törvényei irányítják attól fogva alattvalóit. Először a felső teremben szimbólumok segítségével adta mindezt tudtul (lásd: 22,20), röviddel ezután pedig a Kálvárián tényleges szenvedése és vére által.
Krisztus szenvedése tehát nem csupán egy közbejött akadály volt, nem csupán egy hasznos közjáték, hanem ez volt az az igazi alap, amelyre az Ő királysága felépült. De Lukács azzal, hogy erőteljesen hangsúlyozza azt a tényt, hogy kétféle bevonulás volt: egy nyilvános és egy magán jellegű, megerősíti azt a tanítást, amellyel már találkoztunk az evangéliumban, hogy kétféle értelmezés szerint gondolkodhatunk az ország felállításáról. Az első bevonuláskor Krisztus nyilvánosan jelentette ki magát úgy, mint Király, de mind Őt, mind pedig királyságát nyilvánosan elvetették. Ebben az általános értelemben az országot nem állítják fel a második eljövetelig. A második bevonuláskor a királyságot titokban állították fel, a Szövetséget mint Isten törvényét az emberi szívbe írták be (lásd: 22,20; Jer 31,33-34). A világ végül is látta szenvedéseit, vérét és halálát, de sejtelmük sem volt arról, hogy éppen azzal a vérrel iktatta törvénybe a szövetséget, így alapította meg országát. Halálának jelentőségét és a szövetség intézményét a felső terem titkosságában hirdette és magyarázta meg, amint az megfelelt egy olyan országnak, amelynek addig, amíg Ő ismét el nem jön, kizárólag szellemi formában kell léteznie.
Látható, hogy Lukács ennek az utolsó szakasznak a tételeit két csoportba foglalta, és mindkettő élére a Király saját fővárosába való bevonulását helyezte. A tartalom táblázat megint segítséget ad a tételek fő témáinak és a közöttük lévő gondolat-áramlásnak megértéséhez (lásd: 256-259. oldal).
Tételek: első csoport
1. Jeruzsálem és a Király első eljövetele (19,29-48)
I. A Király eljövetele (19,29-40). Mikor a hosszú utazás végén Krisztus Jeruzsálembe érkezett, minden kétséget kizáróan hivatalos minőségben jött. Zakariás jövendölte meg (lásd: 9,9), hogy Sion Királya, ‘aki igaz és diadalmas, alázatos és szamáron ül, szamárcsikó hátán’ érkezik majd. Amikor tehát Krisztus elérte Betfagét és Betániát, elküldött egy szamárért és egész Jeruzsálem szeme láttára ünnepélyesen bevonult a városba, királyi méltóságban, tanítványainak nagy seregével az Olajfák hegyének lejtőjéről, az utolsó 1-2 kilométert szamárháton téve meg.
Még mielőtt a bevonulás kezdetét vette volna, kinyilvánította uralkodói jogait. Tanítványai közül kettőt elküldött egy közeli faluba, ahol úgy, ahogyan megmondta nekik, találtak egy megkötött szamárcsikót. Azt kellett eloldaniuk, és elvinniük neki. Krisztus azt is mondta: ‘Ha pedig valaki megkérdezi tőletek: Miért oldjátok el? — feleljétek ezt: az Úrnak van szüksége rá’ (19,31). A két tanítvány elment, és Lukács feljegyzése szerint: ‘mindent úgy találtak, ahogyan megmondta nekik’ (19,32). Nyilvánvaló, hogy ez nem volt véletlen: Krisztus irányított mindent, talán előzetes intézkedés által. Ezen a ponton tehát szükséges volt a történet teljessé tételéhez, hogy Lukács mindent elmondjon, amit a tanítványok tettek és szóltak, pontosan úgy, ahogyan ők neki erről beszámoltak. Ezért döntött úgy, hogy megismétli a részleteket: ‘Amint oldozták a szamárcsikót, gazdái azt kérdezték tőlük: Miért oldjátok el a szamárcsikót? Mire ők így feleltek: Mert az Úrnak van szüksége rá’ (19,32-34). Kétszer halljuk tehát a kérdést, hogy milyen joga volt Krisztusnak, hogy elvegye valakitől a szamarát, és a kérdésre adott választ is kétszer: ‘Az Úrnak van szüksége rá’. Az Ő szükségletei mindenek felett valók.
Ha azután, hogy Ő szamárháton vonult be a városba, maradt volna még valamilyen bizonytalanság arra vonatkozóan, hogy Ő Sion Királya, tanítványai ezt vitathatatlanná tették. Személyes hódolatuk kifejezéseként ‘felsőruhájukat rátették a szamárcsikóra, és felültették rá Jézust’. Amint továbbment, ‘az útra terítették felsőruhájukat’, hogy azon lépdeljen. Azután, ahogy a menet felért az Olajfák hegyének csúcsára, és kezdett leereszkedni a város felé, spontán, örvendező hálaadásban törtek ki Isten iránt mindazokért a csodákért, amelyeket láttak, amelyeket Krisztus véghezvitt, és nyíltan Messiásnak kiáltották ki: ‘Áldott a Király, aki az Úr nevében jön! A mennyben békesség, és dicsőség a magasságban’ (19,35-38).
A szemlélődők között volt néhány farizeus is. Azt javasolták Krisztusnak, hogy ne helyeselje azokat a túlzó állításokat, amelyeket tanítványai tettek, és felszólították, hogy tartsa vissza a túlfűtött lelkesedést. Ahelyett, hogy ezt tette volna, Krisztus a lehető leghatározottabban erősítette meg, hogy a tanítványok állításai helyénvalók, és nem lehet elhallgattatni. Ha a tanítványok nem tették volna, a város kövei kiáltották volna ki Királyuk felismerését és szégyenüket a város lakóinak némasága miatt. A megelőző hónapokban Jézus megtiltotta tanítványainak, hogy közhírré tegyék azt a tényt, hogy Ő a Messiás (lásd: 9,21), de most elérkezett az idő, hogy hivatalosan bemutatkozzon a nemzetnek: félreérthetetlen világossággal és maximális nyilvánosság mellett jelentette ki magát, mint Sion régen megígért Messiása és Királya.”

(Ortensio da Spinetolli: Lukács — a szegények evangéliuma):
„tizenkilencedik fejezet
(19, 29-48)
Bevonulás Jeruzsálembe (19, 29-40)
29.	Miután ezeket elmondta, tovább haladt Jeruzsálem
felé. Amikor közel ért Betfagéhoz és Betániához, az
Olajfák-hegyénél elküldött tanítványai közül kettőt,
és ezt mondta nekik:
30.	«Menjetek a szemben fekvő faluba, és amikor
beértek, találtok egy megkötött szamárcsikót, amelyen
még nem ült ember: oldjátok el, és vezessétek ide.
31.	Ha pedig valaki megkérdezi tőletek: Miért oldjátok
el? — mondjátok ezt: az úrnak van szüksége rá».
32.	Ekkor a küldöttek elmentek, és mindent úgy találtak,
ahogyan megmondta nekik.
33.	Miközben eloldották a szamárcsikót, gazdái ezt
kérdezték tőlük: «Miért oldjátok el a szamárcsikót?»
34.	Ők így feleltek: «mert az úrnak van szüksége rá».
35.	Azután elvezették azt Jézushoz, felsőruhájukat
ráterítették a szamárcsikóra, és felültették rá Jézust.
36.	Amint ment tovább, az emberek az útra terítették
felsőruhájukat.
37.	Mikor pedig már közeledett az Olajfák-hegyének
lejtőjéhez, a tanítványok egész sokasága örvendezve
fennhangon dicsérni kezdte Istent mindazokért
a csodákért, amelyeket láttak, és ezt kiáltották:
38.	«Áldott a király, aki az Úr nevében jön! A
mennyben békesség, és dicsőség a magasságban!»
39.	A sokaságból néhány farizeus ezt mondta neki:
«Mester, utasítsd rendre tanítványaidat!»
40.	Ő azonban így válaszolt: «Mondom nektek, ha
ezek elhallgatnak, a kövek fognak kiáltani».
A Lukács evangéliumának középpontjában álló nagy «utazást» Jézus jeruzsálemi bevonulása zárja le. Jerikóból a társaság Jézussal az élen (vö. 28. v.) elindul felfelé a szent város irányába, de azt is mondhatjuk, hogy a Golgotára. Lukács szerint a «keresztút» nem a római helytartó Praetorium-ánál kezdődött, hanem Názáretben (vö. 4,30) vagy általánosabban Galileában (9,51). Jézus ugyanis ettől kezdve szegezi szemét a tragikus célra.

Vö. H. — W. Kuhn, Das Reittier Jesu in der Einzugsgeschichte des Markusevangeliums, in ZNW 50 (1959), 82-91.; H. Patsch, Der Einzug Jesu in Jerusalem, in ZTK 68 (1971), 1-26.; J. D. M. Derrett, Law in the New Testament: the Palm Sunday Colt, in NT 13 (1971), 241-258.; A. Paul, L’entrée de Jésus á Jérusalem (Mc 11; Mt 21; Lc 19; Jn 12), in AssSeig 19 (1971), 4-26.

A 28. verset az evangélium harmadik (az «utazás») és negyedik része (a jeruzsálemi szolgálat) közötti átmenetnek lehet tekinteni. A jeruzsálemi megnyilvánulást Jézus olyan szertartás szerint szervezte meg, amely szemmel láthatóan az izraeli királyok és különösen Salamon trónra emelését utánozza. Magánszemélyként is beléphetett volna a városba, miként ezt — ha Lukács nem is beszél erről — már más alkalmakkor is megtette. Azt szerette volna azonban, hogy ennek az utolsó látogatásának visszhangja legyen, hogy a várost és a népet bevonhassa meghirdetésének vonzáskörébe. Jézus és a tizenkettő feltehetően Jeruzsálem környékén, s nagyon valószínű, hogy Betániában, Márta és Mária házában szállt meg (vö. 10,38). Nehéz elgondolni ugyanis, hogy Jerikóból elindulva azonnal megszervezték volna a pálmás felvonulást.

Vö. 1 Kir 1, 38-40; A. George, La royauté de Jésus selon l’évangile de Luc, in ScEccl 14 (1962), 57-70.

János szerint Jézus felmegy Jeruzsálembe már szolgálatának elején (vö. 2,13), a húsvétra (5,1), a sátoros ünnepre (7,14), a templomszentelés ünnepére (10,22) és az utolsó húsvétra (12,12).

Jézus utolsó hetének, illetve a jeruzsálemi szolgálatnak immár Betfagé és Betánia falvai szolgálnak támpontul. Innen küldi ugyanis két tanítványát, hogy keressék meg az alkalomhoz szükséges hátasállatot. A tanítványok olyan ismert személyhez mennek, akivel Jézus feltehetően már beszélt tervéről. A kettes szám tanúságtételük érvényességéhez volt szükséges (vö. 9,30; 24,4; ApCsel 1,10). A málhás állaton még nem ülhetett senki, azaz nem alkalmazhatták profán munkára, mert szent célra rendeltetett. Jézus úgy döntött, hogy megtöri az őt mind ez ideig körülvevő csendet (a messiási titkot), és ünnepélyes kinyilatkoztatást tesz személyéről és missziójáról. Ezért nem fél attól, hogy önmagát «úrnak» (küriosz) nevezze, amely egyenértékű a fejedelem vagy «király» kifejezéssel (vö. 31-34. v.). Az úr-király jön most el, hogy meglátogassa lakóhelyét, városát és népét. A bevonulás nem egyszerűen szamárháton való belépés a városba, hanem királyi látogatás, «parúzia», és ezért gondosan elő kell készíteni. Ez az előkészítés is mutatja jelentőségét. A bibliai történelemben a málhás állat Izrael királyának hátasállata, és a prófétai hagyomány a messiás hátasállatának is nevezi. A szamár a lóval ellentétben, amely a harcosok nélkülözhetetlen eszköze, az egyszerűség és a szelídség szimbóluma. A keleti ábrázolásokon az egyeduralkodó sosem szamáron ül, hanem vágtázó paripán. Lukács a Mk 11,7-hez hasonlóan eredeti állapotában őrizte meg az evangéliumi hagyományt, és nem egészítette ezt ki úgy, mint Máté és János. A harmadik evangélista még Márknál is jobban kiemeli az apostoloknak a rendezvényen betöltött szerepét: azon túlmenően, hogy megszerzik és az Úrhoz vezetik a málhás állatot, ráterítik felsőruhájukat, és felültetik rá Jézust. A Krisztus és az evangélium immár az egyház, a tanítvány-apostolok kezében van. Ők vezetik Jézust Jeruzsálembe, és ők «kísérik» a föld végső határáig (ApCsel 1,8). Lukács egyháztani megfontolásai, jóllehet nem mindig világosan, nemcsak az Apostolok Cselekedeteiben kerülnek felszínre, hanem az evangéliumban is. A menet nekivág az Olajfák-hegye lankáinak, és halad előre Jeruzsálem felé (37-38. v.). Közben a tömeg is csatlakozik a felvonuláshoz, és az emberek az útra terítik felsőruhájukat.

Az a könnyedség, amellyel megszerzik a málhás állatot és az az egyszerű mondat, hogy «az úrnak szüksége van rá», arra enged következtetni, hogy megállapodásról van szó. Vagy barátra kell gondolnunk, vagy arra, hogy megegyezésen alapuló szolgáltatásról van szó.

Vö. 1 Kir 1,38: «Salamont Dávid király öszvérére ültették, és levezették a Gihónhoz». Jonatán számol be a Salamonnal történtekről, és fontosnak tartja kiemelni, hogy «a király öszvérére ültették» (44. v.). Ez azt jelenti, hogy a beiktatás végérvényessé vált.

Vö. Ter 49,11; Bír 10,4; 12,14; 1 Kir 1,39; 2 Kir 9,13.

Vö. Zak 9,9.

Vö. a Mt 21, 2-7-e1, amely szamárról és szamárcsikóról beszél, aminek egyébként nyomai vannak a Jn 12,15-ben is. Az eredeti szöveg (Zak 9,9) egyetlen állatról beszél, de erről a (szinonim) párhuzamosság törvényének megfelelően kétszer tesz említést. Ezt a görög Máté «fordítója» vagy szerzője valószínűleg nem vette észre.

Lukács nem tesz említést az olajfa‑ és a pálmaágakról. Márk (11,8) és Máté (21,8) azért említette ezeket, mert a jelenetet közelíteni akarta a Sátrak ünnepének körmenetéhez. Az ilyesfajta utalás azonban felesleges Lukács olvasói számára, miként a «hozsanna» kifejezés említése is, amelyet egyszerűen nem értettek volna. A többi szinoptikustól eltérően Lukács azon fáradozik, hogy kifejtse ennek az éljenzésnek jelentését (38. v.), s hogy megmutassa a tanítványok ujjongó sokaságát, akik Istent dicsérik Jézus csodái miatt (37. v.). Az evangélista elsősorban nem a megnyilvánulás nagyszabású voltát kívánja bemutatni, hanem abban akar segíteni, hogy felfogjuk ennek jelentését.

«Az ünnep (a Sátrak ünnepének) főbb mozzanatai: ünnepélyes körmenet a templomnál, amely alatt a 118. Zsoltárból vett idézeteket énekelték; a lulab, azaz a pálma‑, a mirtusz- és a fűzfaágakból kötött csokor lengetése. A koreográfián túlmenően megjegyzendő, hogy az ünnep a nép égő messiásvágyát is kifejezte» (G. Barbaglio, Il vangelo di Matteo, in I vangeli, Assisi, 1975., 456. o.). Jézus jeruzsálemi bevonulását «történetileg» ezzel az ünnepi szertartással is össze lehetne kapcsolni, jóllehet Lukácsnál ez nem annyira egyértelmű.

A tömeg által használt kifejezések a bibliai hagyományból származnak: a Zsolt 118,26 («Áldott, aki az Úr nevében jön!») és a Zak 9,9 («Íme, királyod érkezik hozzád».) szövegét ismétlik. Az, «aki az Úr nevében jön», mindig különleges küldöttje az Úrnak. A «név» a Bibliában a személyt jelöli valamennyi tulajdonságával és sajátosságával együtt. Az «ő nevében jönni» annyit jelent, mint az ő méltóságába és hatalmába öltözötten érkezni. Az evangélista sietősen azt is elmondja, milyen hatalomról van szó. A két másik szinoptikus által használt «Dávid fia» (Mt 21,9) és «atyánknak, Dávidnak, elérkező országa» (Mk 11,10) megnevezéseket egyszerűen a messiás, a szabadító és az üdvözítő szóval egyenértékű «király» (baszileusz) kifejezéssel helyettesíti. A tömeg tehát a messiás-királyt köszönti Jézusban, vagyis azt, aki Jahve erejébe és hatalmába öltözötten érkezik, amint erről csodái is bizonyságot adtak (37. v.). Ezért nem is annyira a lelkesedés tölti el őket, hanem az örvendezés (khairontesz). A Bibliában és az evangéliumban mindig ugyanaz a khairein ige szolgál a messiás érkezése kiváltotta örömujjongás jelölésére. Lukácsnál a tömeg nem áll meg a jelen pillanatnál, hanem összekapcsolja a jelenetet az üdvözítő egész életével, amelynek most epilógusa következik. A tömegmegmozdulás az ő egész életének ünneplése. A sokaság köszönti a Krisztus királyt, de elsősorban nem nemzeti szabadítónak és földi hatalomnak, hanem csodatevőnek és isteni kinyilatkoztatásnak tekinti. Úgy látszik, mintha Lukács azt akarná mondani, hogy ebben az esetben nem politikai, hanem transzcendens messiást tartanak szem előtt. Lehet, hogy a befejező mondat is (38b v.) ezt akarja megerősíteni. A félreértések elkerülése végett az evangélista olyan kifejezésre utal, amelyet már a gyermekkor elbeszélésében is alkalmazott (2,14). A messiás-királyt nem arról lehet felismerni, hogy katonai vállalkozásokba kezd, és szent háborút vezet Isten népének ellenségeivel szemben, hanem arról, hogy a béke korszakát iktatja be az égben, ami azt jelenti, hogy Isten dicsősége tovább sugárzik a mennybolt legmagasabb szférájáig. Ez az utalás meglehetősen homályos. A 2,14-ben a béke-kívánság az embereknek szól, itt ellenben az ég lakóinak. Talán azt akarja mondani, az Isten és az ember között uralkodó ellenségeskedés arra rendeltetett, hogy megszűnjék: az emberek nyugodtan tekinthetnek a magasságok felé, mert ott nem bírót, hanem barátot fognak találni. A messiási ország nem más, mint Isten országának beiktatása a földön: a béke és az isteni élet (dicsőség) országa érkezik, hogy átjárja az embereket, világukat és új irányt szabjon sorsuknak. A messiási beiktatás felfelé irányuló kiterjedéssel is rendelkezik, amelyet Lukács most előtérbe helyez. Isten vagy az isteni világ primátusa a harmadik evangéliumban is megjelenik, jóllehet ennek az evangéliumnak állandóan gondja van az ember és az emberi világ primátusára is. A messiási országnak ugyanis eszkatologikus dimenziója mellett történelmi kiterjedése is van. Most azonban az evangélista elsősorban az eszkatologikus dimenziót emeli ki.

Vö. fentebb, I. fej. 28. jegyzet.

A felvonulás, még ha valódi méreteiben nem is volt nagyszabású, nem kerülhette el Jézus ellenségeinek figyelmét. Rövidesen színre lépnek a zsidóság legfőbb vallási elöljárói (47. v.), jóllehet egyelőre csak a farizeusok tolakodnak előbbre (39. v.). Amint ez várható volt, nem örülnek annak, hogy a nép tetszéssel fogadja a megalkuvást nem ismerő prófétát, aki nem tiszteli Mózes törvényét és az atyák hagyományait; az ilyesmi ugyanis veszélyes előzményt teremthet, amelyen később nagyon nehéz úrrá lenni. Különös azonban, hogy éppen Jézustól kérik: intézkedjen érdekükben önmaga ellenében. A «tanítványok» kiáltásai ugyanis «káromkodások», és ezekért valamiképpen ő a felelős, hiszen ő a «mesterük». Amint a szülők is felelősek gyermekeikért, az iskola vezetője is felelős tanítványaiért. Kérésük logikus kérésnek látszik, de helytelen előfeltevéshól táplálkozik. Az ellenfelek hamisnak tartják a tanítványok éljenzéseit, illetve állításait. Ezt azonban bizonyítaniuk kellene. Más alkalmakkor maga Jézus tiltotta meg, hogy a csodákban részesült emberek, a démonok vagy maguk az apostolok koraérett vallomásokat tegyenek a messiásba vetett hitükről. A messiási titok időszaka azonban, amelyet Lukács egyébként nem is hangsúlyozott túlzottan, elmúlt. Elérkezett immár a pillanat, amikor az igazságot a háztetőkről kell kiáltani (vö. 12,3), vagy ha az emberek hallgatnának, a természet erőit kell kérni ennek hirdetésére. A kövek fognak ugyanis beszélni Jézusról, amikor majd elhallgatnak az emberek, akik most magasztalják őt (40. v.). Lehetséges, hogy ez az idézet nem véletlenül került ide. A kövek ugyanis felemelkednek halálakor (vö. 23,30; Mt 27,52), és elmozdul a sírjához helyezett kő is (vö. 24,2). Magának a templomnak kövei is egymásra hullanak, és így tanúskodnak üzenetének igazságáról (vö. 21,6). A természetnek is megvan a maga nyelve, s ha az ember akarja, megértheti: a természet Istenről beszél, illetve ebben az esetben az ő Krisztusáról.
A Lk 19, 29-40-ben látható ünnepi felvonulás arra a kísérő menetre is utal, amely néhány nap múlva a fővárosban jelenik meg, és amely látni fogja, miként halad előre útján a messiás a kereszt terhe alatt. A tömeg most azt kiáltja: «Éljen a király!» (38. v.); és ugyanez a («zsidók királya») megnevezés olvasható majd az ítéletét hirdető táblán (23,38).”

Sajnos könyvhiba miatt hiányzik az igehirdetés eleje, és csak az utolsó oldalt tudom beilleszteni:
(Balikó Zoltán: Isten iskolájában):
„…zett valaki az egész teremtett világot tönkretevő embert nem akarja eltörölni, mert Valaki megszerezte a bocsánatot. Megszületett a béke a mennyben. Immár ragyog annak a dicsősége, aki vállalta helyettünk és érettünk az engesztelés szolgálatát szabad énekelni a földön az új éneket.
Csodálatos, finom ez az üzenet, amit a lukácsi interpretáció számunkra megőriz, hogy a békesség nem a földön kezdődik. A békesség a mennyben, amikor Jézus Krisztus engesztelő szent áldozata odakerül az Atya elé. Ő ránéz Egyetlenegyére, aki szeretetből odaadta magát. És felcsendül immáron a kegyelem minden megtérő bűnösnek. Immár nincs feddőzés, nincs számonkérés mindazoknak, akik Jézust vallják Uruknak, akik éneklik a Krisztus himnuszokat. Akármennyit tévedtek, mulasztottak, akárhányszor rosszul döntöttek, akármennyit lehetne felhozni ellenükre, akár a saját lelkiismeretük szerint, akár a környezet elmarasztaló vádja alapján, akármiféle emberi ítéletnap felől, felcsendül az Atya ajkán a kiengesztelődés békessége.
Ez hirdettetik a földön, ezt fogják fel szívek és ezt éneklik ujjongva hálaadással, és ez az, amit nem szabad belefojtani senkibe, mert ha nem énekel az egyház ebben a világban, akkor majd énekelnek a csontok, énekelnek a kövek, egy tönkretett ország, ki fosztott fiatalok, mindentől elszakított, szánalomra méltó emberek, akik életükben nem találkoztak a szeretet csodájával, a szív jóságával. Akkor majd énekelnek ezek iszonyú, vádoló éneket, amint 70-ben elkezdett énekelni a kifosztott, a lerontott jeruzsálemi templomnak sok-sok szétdarabolt köve, márványa, falmaradványa, énekelnek arról, hogy bizony Úr az Isten, mert akinek nem kell a Krisztus himnusz, az majd meghallja és megtanulja a másik, a kövek énekét.
Cantate vasárnapján ebben az esztendőben, szerte az Anyaszentegyház templomaiban felcsendül kívülről jőve a feddőző szó: ne annyi Krisztus himnuszt, azért ne annyira komolyan, azért ne teljesen, ne mindenestől, ne az egész életet. Ha nem lesz ember, aki ebben az országban, vagy városban énekeli a Krisztus énekét, akkor a nagy némaságban majd a kövek, a temetők, az eljátszott öregség, a tönkrement nemzedék minden nyomorúsága, bűnei és fájdalma fog énekelni.
Isten Szentlelke toborozzon ma szerte drága országunkban fiatalokat és felnőtteket, kicsiket és nagyokat ebbe a csapatba, akik ám mégoly fáradtan róják az utat, de egyszer csak a felcsendülő ének friss lendületet, friss erőt, friss örömöt ad. Muszáj énekelni annak a magasztalására, Aki ott van érettünk, a királyi szék előtt, és Aki úgy jár közben, hogy a vádoló sátán lehull a mennyből. Nincs aki hirdesse ott minden bűnünket, már csak egy van, Aki szeretetével szól rólunk és kéri, hogy segíthessen bennünket megérkezni az elkészített helyre, abba az új világba. Zengjen az ünnepi zsoltár! Éljük át és magasztaljuk az Urat, Aki bizony csodásan cselekedett, mert a legnagyobb csoda, amikor te vagy én végre odakerülünk az Ő szerető karjaiba.
Imádkozzunk!
Áldott légy Urunk szereteted túláradó bőségéért. Még a mi kemény szívünket is meglágyítod, amellyel friss könnyet fakasztasz szemünkbe. Megeleveníted régi hitünket, feltámasztod bennünk a már-már elveszített gyermek lelket, hogy újra kezdjük tanulni neved magasztalását, hogy zengjen már itt a földön, azokkal együtt, akik már odaát vannak, a Te dicséreted és magasztalásod. Aki mindent elvégeztél, utat készítettél. Aki vársz bennünket és elhárítod rólunk az ítélet, az utolsó harag minden fenyegető rémét. Aki velünk rovod az utat most és a halál árnyékos völgyében is, és aki örülsz annak, amikor végre mi is elkezdünk énekelni Tenéked. Add, hogy örömben, búban, egyformán énekeljük a Te szereteted csodáját. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/