Title: Kedves ’Meg nem fáradó istenzaklatók’
Subject: Lk 18,1-8. - Kényszeredett meghallgatás - Rogate (Húsvét u. 5.)
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>
Elküldve: 2005. április 29. 18:38
Tárgy: [fraternet-mindenki] Lk 18,1-8. - Kényszeredett meghallgatás - Rogate (Húsvét u. 5.)

Kedves ’Meg nem fáradó istenzaklatók’!

Magam is fáradhatatlan munkával, de az imádságban sem megrestülve próbáltam befejezni e mostani csomagot. Néha kicsit elgondolkodom, hogy nem inkább egy hatalmas imádkozást kellene tartani Rogate napján prédikáció helyett. Csak éppen az a gond, hogy kevéssé valószínű, hogy gyülekezeteink olyan szinten imádkoznának, hogy ez kivitelezhető legyen. Az ökumenikus imahetek és hasonló alkalmak mindenesetre nem ilyen képet erősítenek bennem. Ezért hát valószínűleg meg kell elégednünk azzal, hogy a prédikációban igyekszünk rávilágítani az imádság szépségeire. Hiszen sokszor megtörténi, hogy az ember kedve nem egy konkrét példa ’demonstrációján’ virágzik ki, hanem inkább valamiféle kedvcsináló alapján, ahol ugyan nem a konkrét belemélyedés hat, hanem épp az, hogy a felszín sokféle fényét szemlélhetjük… Mindemellett nem baj, ha megoldható, hogy az imádság gyakorlata a szokásos istentiszteletekhez képest másképp és hangsúlyozottan kerül elő Rogate napján…

Vázlatkísérlet:
Kényszeredett meghallgatás?
Hitkeresőben
Zaklatásvédelem
Fáradhatatlanul
A vázlathoz:
Természetesen furcsa, hogy az imádság meghallgatását egy ilyen ember kényszeredett tettéhez méri Jézus. Lukácsnál gyakoriak az ilyen ellentétes párhuzamon alapuló, ún. negatív példázatok. Néha meghökkentőek — ugyanakkor igen világosan mutatna rá a valóságra, Isten .
Hitkeresőben
Kezdjük most a végén! Jézus elmondja a példázatot, és annak végső kérdéseként teszi fel: ha majd eljön az Emberfia, vajon talál‑e (egyáltalán?) hitet a földön? Sok mindent tartunk a keresztyén élet jellemzőjének. Ha azonban a legfontosabb, mintegy az életbevágó lételemeket kell felsorolni, akkor viszonylag tömören, néhány pontban is meg tudnánk fogalmazni. Kivételek biztos vannak, de attól tartok, hogy az imádság ritkán kerülne a lételemek közé. Szavainkban még talán dobogós lenne — de a gyakorlatunkban már katasztrofális a helyzet, legjobb esetben is a futottak még kategóriában található… Pedig Jézus kérdése alapján egyértelmű: hitünk indikátora az imádságos életünk! Ha nem imádkozol úgy, ahogyan Jézus szavai alapján kell, azaz szüntelenül, akkor hogyan fog hitet találni Benned visszajövetelekor?!?
Zaklatásvédelem
Időnként megbotránkoztató, miképp viseltetnek eges emberek a hittel kapcsolatban. Kifigurázzák a hívőket, egyházat, Jézust magát, stb. Egyház‑ és keresztyénség ellenes indíttatásból negatív színben igyekeznek feltüntetni Urunkat és követőit. Megrökönyödve és felháborodva hallgatjuk-olvassuk véleményüket. Néha talán inkább részvéttel, mert kiérezzük, mennyire félrevezetettek, mennyire sok — vélt vagy valós — sérelem gyűlt fel bennük, ami miatt így tekintenek a hit dolgaira. Nem kellene minden esetben felháborodnunk csak azért, mert negatív karikatúrát rajzolnak. Nem azért, mert a hozzáállásukat el kellene fogadni — hanem azért, mert ugyan ellenkező indíttatással, de Jézus is használja e módszert annak érdekében, hogy a meghökkentés erejével elgondolkodtasson, mélyebben a szívünkbe ültesse az igazságot. Gondoljuk csak el azt a cikkírót, aki gúnyosan felhasználta (sajnos nem emlékszem már, ki és milyen írásában olvastam, de nem is fontos) a negatív példázatokat arra, hogy nevetségessé tegye általuk Istent. Szegény ember csupán épp a lényeget nem érti! Jézus ugyanis nem arról beszél, hogy Isten zaklatásként veszi imádságainkat, hanem épp azt emeli ki, hogy ha még a hamis bíró is kényszeredetten enged a hozzá járulónak, csakhogy lerázza, mennyivel inkább meghallgatja éjjel nappal hozzá kiáltó övéit Isten, aki szereti népét!
Fáradhatatlanul
A negatív példázat pozitív tartalma pedig az, amit Lukács megjegyzésként közöl Jézus szándékáról, miért is mondja el a példázatot. Ez pedig az, hogy szüntelenül kell imádkoznunk, meg nem fáradva. Elsőre talán fanatizmusnak tűnik: nonstop imahadjárat? Valóban ilyen szigorú aszkétaként, fogamat is összeszorítva  imádkozni? Ráadásul még azzal is megfenyeget a Mester, hogy ezen méri le, talál‑e hitet bennem?
Nem fanatizmusról van ugyan szó — de jézusi radikalizmusról igen. A keresztyén élet nem valami langymeleg passzió, amely kedvtelésszerűen űz némely szokásokat — ez legfeljebb a kirakat-keresztyénség lehetne, amit viszont Jézus sok helyütt részesít nemcsak feddésben, de igen éles korholásban. A meg nem fáradó, szüntelen imádkozás nem erős koncentrálást és önmegtagadást igénylő. Hát az özvegyasszony talán ilyen kényszeredetten jár a bíróhoz?!? Nem inkább a bíró az, aki ebben a példázatban kényszeredett ellenképe Istennek?!
Az özvegy számára teljesen természetes az imádság folyamatossága. Egészséges ember nem erőlködik azon, hogy lélegeznie kell — csak a beteg hit számára jelent ilyesmit az imádság. Egészséges ember számára nem kérdés a folyamatos lélegzés — csak a beteg hit kapkodja zihálva és szaggatottan az imádság oxigénjét. Tanuljunk meg hát egészséges emberekhez illő módon szívni magunkba Krisztust!
Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Manapság ez a példázat pl. így hangzik: élt egy országban egy kormány, amely Istent tagadta, az emberekkel nem törődött. Élt ebben az országban egy gazdacsoport, akik felvonultak a fővárosba traktoraikkal, hogy szolgáltassanak nekik igazságot, és fizesse ki a nekik járó törvényes támogatásokat. Bár Istent tagadta, emberre nem tekintett a kormány, de hogy ne zaklassák hetekig a demonstrálók, inkább leült velük tárgyalni. (A folytatás még most, mikor írom, nyitott: végül igazságot szolgáltat‑e nekik?) Isten mennyivel inkább meghallgat minket…
LMK előkészítő (Kollár Zsolt) és hozzászólásai:
Exegézis
A legfanatikusabb vallási közösségekben sem volt előírás az állandó imádkozás, mégis ezt sugallja igénkből a pantote kifejezés. Imádkozni kell mindenkor és nem szabad belefáradni. Ráadásul a szüntelen imádkozás mellett ott a dein-kell szó, mely megkerülhetetlen szükségszerűséget fejez ki az Újszövetségben. Ezt a szót találjuk:
Mt 16,21-ben — Az Emberfiának szenvednie kell
Mk 13,10-ben — Az evangéliumnak hirdettetnie kell a világban
Jn 3,7-ben — Újonnan kell születnetek
Jel 4,1-ben — Megmutatom neked aminek meg kell történnie
Nem fanatizmus ez, hanem bizalomkapcsolat Istennel, hogy életünk minden helyzetében mindig őt keressük, mindent hozzá viszonyítsunk, és mindent tőle tegyünk függővé. Minden döntésünket akaratát keresve hozzunk meg.
Az imádság formája, amelyről Jézus beszél könyörgés: proszeükheszthai-könyörögjetek.
Vagyis vészhelyzetről van szó, hiszen akkor kell könyörögni! Ezt megerősíti a példázat tartalmi mondanivalója is, hiszen szerencsétlen sorsú özvegyasszonyról (khéra) van szó, aki bajban van, létét érintő a problémája. Az özvegyek különösen is az Ószövetségi törvények védelmében álltak.
Megdöbbentő az igaz Isten és a kritész tész adikiasz-(hamis bíró) egy oldalon való említése. De ez itt nem hasonlítás, mint Jézus példázataiban gyakran, hanem ellentétbe állítás egymással. Isten valóban szereti övéit, ezért szolgáltat igazságot és hallgatja meg imáikat, míg a hamis bíró önző érdekből foglalkozik az özvegyasszony ügyével, hogy nyugta legyen végre.
Makrothümia-türelem. Elsősorban Isten türelmes, hiszen várja sokak megtérését, de nekünk is türelmesnek kell lennünk másokkal szemben és türelmesnek az imádságban is, kivárni a meghallgatást.
Talál‑e hitet az Emberfia mikor eljön? tén pisztin — bizodalmas hit, nem csupán vallásosság.
Nem szabad figyelmen kívül hagynunk a szövegkörnyezetet és az előzményeket, amikor a példázatot olvassuk, hiszen a 17. fejezetben Jézus az Isten országa és az Emberfia eljöveteléről beszél, majd ezután mondja a hamis bíró példázatát. Így nekünk is az Isten országa eljövetelének tükrében kell igénk értelmét keresnünk. Az Isten közelgő igazságszolgáltatása az, ami bennünket kitartó imádkozásra serkenthet, ez adhat új lendületet gyakorta ellankadó és megfáradó imádságunknak.
Gondolatok az igehirdetéshez
Imádságban való megfáradásunk oka: ha nem találunk meghallgatásra.
–	Hívőknél azért mert azt gondoljuk olyat kérünk, ami nem Isten akarata.
–	A hitetlen egyszerűen azt mondja, nincs értelme imádkozni hisz nincs aki meghallgasson.
Példázatunk miközben az imádkozásról szól nem az imádság minőségéről beszél, nem is a tartalmáról, nem is a formájáról, hanem egyetlen dolgot helyez előtérbe: a hogyant. A kitartást, az állhatatosságot, a  formát.
Az özvegyasszony azért jár a bíró nyakára, azért zaklatja folyton, mert meg van győződve igazáról. Az igazság az ő oldalán áll.
Másrészt azért, mert egzisztenciálisan függ a bíró döntésétől, igazságszolgáltatásától. Kiforgatják‑e mindenéből vagy sem — ez a kérdés. Őt, egy özvegyet, akit a törvény véd, aki egyedül képtelen magát fenntartani, aki kenyérkereső férj nélkül létbizonytalanságban él. Hát hogyne követelné a gyors igazságszolgáltatást!? Sőt a bűnös megbüntetését!
Kéri a hamis bírót először alázatosan, szép szóval, szelíden. Aztán durván, átkozódva, szitkozódva, végül pedig talán sírva, könnyek közt elcsukló hangon, elesetten, összetörten.
Sokszor ugyanígy kérjük mi is a mi Urunkat. Először szép szóval, aztán erőszakosan, majd összetörten, sírva. Nem baj! Csak meg ne szűnjön az imádságunk szava! Még ha várat is minket Istenünk. Minél tovább várjuk annál nagyobb lesz az öröm amikor meghallgatásra találunk.
Jézus példázata a hamis bíróról igen hasonlít a hamis sáfár példázatához. Legalábbis abban, hogy mindkettőben gonosz embert állít példaként hallgatósága elé. Teszi ezt azért, hogy még jobban megdöbbentsen. De ne értsük félre. Nem hasonlít az Isten a hamis bíróhoz, hanem ellentétben állnak egymással. Isten sokkal inkább meghallgatja övéit mint egy gonosz, istentelen és embertelen hamis bíró. Hiszen Istennek a legkisebb is fontos, az egy is, az elveszett is, az eltévedt juh is!
Várakoztat az Isten, de azért, hogy erősödjünk hitünkben. Még várnunk kell, de hamarosan beteljesedik minden, mit ígért.
Imádkozzunk Krisztust visszaváró bizodalmas hittel, mert anélkül imáink üresek, értelmetlenek. A hitből fakadó imádság meghallgatásra talál.
re is gondoljunk, mit mondott ő az imádkozással kapcsolatban: ha sok a dolga, még többet imádkozik, hogy erőt merítsen azokhoz. Mi pedig a sok dolog közt épp az imáról mondunk inkább le és erőltetjük a teendőket...
Énekválasztás: 88. Imádkozzatok és buzgón kérjetek.
Hozzászólások:
Mellbe vágott, a legtriviálisabb dolog, szoktam imádkozni rendszeresen, meg autóban, stb. Az jutott eszembe, hogy pont olyan dolgokban nem nyilvánvaló, hogy az imádságnak lenne helye, amiben a legnagyobb szükség lenne rá... Vannak feladatok, amelyeket meg kell csinálni, de nem gondolunk bele, hogy épp abban kérjük Isten segítségét.
Ötödéveseket búcsúztattuk, videót kellett volna összevágni. Nagyon kevés volt az idő. Tönkrement a videomagnó, összegyűrte és nem adta ki a szalagot se...  jött — azt mondta, hogy ki fog jönni a szalag. Hitetlenkedtem. Megnyomta a gombot, és kijött. Kérdeztem, hogy csinálta. Az imádságnak nagy ereje van. De azért ne gyűrd be még egyszer, mert nem biztos, hogy elég nagy a hitem...
Jézus hangsúlyozza, hogy állandóan imádkozni kell. Legyen élő és állandó kapcsolatunk Jézussal. … Le kellett menni Szarvasra, ugyanakkor vissza kellett jönni temetésre. Tél, csúszós út. Egy zsiguli úgy tűnt, hogy máris belénk jön. Csak annyit tudtam mondani, hogy Jézusom!
Esetek: beteg édesanyját ápoló fiú, ill. tolószékes apuka lánya halt meg. Ilyen helyzetekben kell megélni, hogy Isten mégis velünk van... Ugyan tud Isten róla, de mégis kiáltsunk Hozzá,és meghallgat.
Nekünk magunknak is komolyan kell vennünk az imádságainkat — a sajátunkat. E példázat is rávilágít az imádságra. Sokszor rögtönözve imádkozunk. Isten komolyan veszi imádságainkat, csak az a kérdés, hogy mi komolyan vesszük‑e.
Újévkor az volt az elhatározásom, hogy imalistát vezetek. Mert van, hogy valakiért imádkozunk néhány napig, de aztán lassan elfelejtjük. Hasznos az, amit a nagy öregektől lehet hallani, hogy leírták, hogy miért imádkoznak.
Ott van a hatodéves, és hónapok után döbbentem csak rá, hogy még nem imádkoztam érte. …
Isten órája másképp jár. És néha azért ad nehéz helyzeteket, hogy megtanuljunk imádkozni.  mesélte, hogy az évek alatt elvesztették az együtt imádkozást. Aztán amikor a lányuk lett beteg (talán rákos), akkor találta meg feleségével újra az együtt imádkozás útját.
Nem teljesen egyértelmű az  az imádság tekintetében, sőt, maga Jézus tanítása elgondolkodtató, hogy egyrészt kapunk egy buzdítást az imádságra, máskor pedig, hogy ne legyünk szószaporítók, mert Isten már előbb tudja.
Nem egzegetikai, hanem gyakorlati élet: azt, hogy nem hallgattatunk meg, vagy nem minden ima hallgattatik meg, hogy nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan várjuk... Egyetlen példát: ért a fél lelkészi kar imádkozott,  is... Amikor jönnek a magyarázatok arra, hogy mért nem olyan egyszerű ez — pl. hogy Isten órája másképp jár —, akkor ott valami nekem nem tisztességes ezekben a megoldásokban.
Amikor Jézus az imádkozásra biztat, az jön elő, hogy az Istennel való kapcsolattartást szorgalmazza, hogy semmiképp ne mondjunk le az Istenről. A másiknál, hogy ne szaporítsátok a szót, a fölösleges vallásoskodástól óv.
Elolvastam a t is, a 7. verset: Isten nem áll‑e bosszút. : Nem szolgáltat‑e igazságot. Az ige magát magyarázza. … Emberileg nincs igazság. Ha egyiket hallgatod meg, akkor igaza van, ha a másikat, akkor neki is — az ő szempontjából igaza van. Isten igazsága azonban abszolút.
Gyuri esetén nem tudjuk, …
Nem szolgáltat‑e nektek Isten igazságot. … Ne az én igazságom legyen, hanem a Tiéd — így kell leborulnunk.
Az fogalmazódott meg bennem, hogy az is egy hiteles válasz, hogy nem tudom...
Egy hiányzik az imádkozó életünkből, a hálaadás... Mindenkor örüljetek, szüntelen imádkozzatok, mindenért hálát adjatok. … Ha beteg vagyok, azért is hálát adjak. …
Gyuri esetén … A titkok az Úréi … Dánielnél úgy mennek be a kemencébe, hogy tudják, hogy Istennek van hatalma, de ha nem tenné, akkor sem hajolnak meg.
Úgy gondolom én is, hogy Rogate vasárnapja egy lehetőség, hogy sokféle szellemi megnyilatkozást megvizsgáljunk, ami úgy van megfogalmazva, hogy imádság. Mi az igazi imádság? … Ha bemegyek Salgótarjánban egy pénzváltóhoz, mivel arab ember, a videó képernyőn ott van az imádságra felszólító imám, és ott a tömeg, akik hajlonganak. Ő maga is viszi az imaszőnyegét, és ő is csinálja... Imádság ez?
Sok minden történik a pápa halála kapcsán is. Éjjel 2-ig hallgattam a rádiót. A Szent Péter téren imádkoztak a hívek. Mit?  … Mivel a nép irányítható szellemileg, sokan bevették, evangélikus oldalról is, hogy micsoda választás lesz, stb. …
Mit nevezhetünk a Szentírás alapján imádságnak? Az az imádság, amely nem embertől indul el, hanem Istentől, és a Krisztus hitéből jelenik meg az emberi szívben. Isten Szentlelke ébreszti. Milyen a Krisztus hitéből fakadó könyörgés? Olyan, amilyen Krisztus imádsága is volt — pl. főpapi imádság.
Olyan gimnáziumba jártam, melynek az volt a jelmondata: . … Helyre kell tenni, mert sokan mondják, hogy nem érnek rá imádkozni, sok a dolguk. Ezek nem egymás ellen vannak. Örülök, hogy Zsolt idézted  ezen gondolatát.
Azt hittem, azzal fog kezdődni az előkészítő, hogy az imádság a lélek lélegzetvétele — mert ez annyira elterjed. … Nem az visz imádságra, hogy valami nem sikerült anyagi tekintetben, vagy valami nyomorúságból való kimenekedés …
Végezetül: ezek az imádságok összegyűjtetnek — -ben olvassuk. Amikor eljön az ideje, kiöntetnek... Ezek nem imaszövegek, lehet, hogy egy-egy sóhajtás, hálaadás, dicséret. Semmi el nem vész belőle.
Ezért fontos, hogy imaközösséggé formálódjunk családunk tagjaival, gyülekezetünk tagjaival, lelkészi közösségben.
Archívum:
A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy régebbi igehirdetés:
Iklad, 2000. május 28. (Rogate [Húsvét u.5.])
Imazaklatás	Lk 18,1-8.
Botrányos bíráskodás
Elegünk van a bírókból! Talárosokból és önjelöltekből egyaránt. Világiakból és egyháziakból egyaránt. Igazakból és hamisakból egyaránt. Felhatalmazottakból és önhatalmúakból egyaránt. Korlátozott hatalmúakból és teljhatalmúakból egyaránt. Akkor más volt a bíró: szinte teljhatalmú — ma csak szigorú korlátok közötti joga van. Ezt észre kell venni a példázatban is: a teljes kiszolgáltatottságot. Jól ismerjük a bürokrácia működését, a reménytelen ügyintézést, a bírósági perek elhúzódását és impotenciáját — de ugyanígy jól ismerjük a reménytelen kérések történeteit a magánéletünkből is, amikor embereket szeretnénk meggyőzni, szeretnénk megértetni magunkat, szeretnénk megnyeri egy ügynek — és mindhiába. Elegünk van hát egy életre a bírókból! Miért épp ilyen példázatot mond Jézus?!
Egyébként is botrányos ez a példázat! Botrányos a bíró önkénye, igazságtalansága — mit képzel magáról a ?! És a maiak — világiak és egyházunk bírói egyaránt?! Botrányos az özvegy agresszív zaklatása. Lehet egyáltalán igaza annak, aki ilyen stílusban agitál?! (Tény, hogy a példázatból sugárzik — ezért nem is vitatkozni kívánok e témában —, de tulajdonképpen direkt módon nem derül ki, valóban jogos‑e a követelés…) Botrányos Jézus, Aki ilyen bíróhoz hasonlítja Istent, ill. ilyen özvegyhez az imádságos lelkületet. Nem csoda, hogy a farizeusok az életére törtek!
A példázattal kapcsolatos feszültségek, kérdések, botrányok lehetséges feloldása: Ott kell értelmét megragadni, amit a bevezető mond: arról szól, hogy mindenkor imádkozzunk, és ne lankadjunk meg. Semmi többről nem szól szigorú értelemben. Erről viszont nagyon is szól!
Hitkeresés
Fontos kiemelni: Mi lehet kérdésünk a példázat után? Jézusból automatikusan tör fel:  A hit próbája: tudunk‑e — ebben a jó értelemben — kilincselni, rámenősek lenni? Ha nem, akkor biztos, hogy nálunk nem talál hitet!
Jézus záró kérdése fontos azért is, mert megmutatja imádságunk legfőbb irányát. Nem egyéni életünk apró, vagy akár nagy horderejű eseményeiért, földi javakért és előmenetelért kell könyörögnünk, hanem az Atya akaratának teljesüléséért, igazságának érvényesüléséért, mindenekelőtt Krisztus visszajöveteléért, az evangélium ügyéért — ahogyan az oltár előtti igében is hallhattuk!!! Meglepő, mert szerintem magánfohászainkban szinte soha nem imádkozunk ilyesmiért, nem is gondolunk rá még elméletileg se, nemhogy a gyakorlatban alkalmaznánk!
A bíróról Jézus kimondja, hogy erkölcstelen — ugyebár ezért vélik általában úgy, hogy mégiscsak valóban jogos az özvegy ügye! Tehát nem jogtalan imáink hallgattatnak meg! Azaz: Talál‑e hitet? Mert biztos, hogy eljön, ez nem lehet kérdés még akkor sem, ha várni kell rá.

A példázat szorosan csatlakozik az eszkatológiai beszédhez — ez is megjelenik a  kérdésben. 
Rogate üres kezű koldusai
Egyetlen kapcsolóponttal rendelkező példázatban nem jó a mellékkörülményekre figyelni, de talán mégsem csak egyetlen kapcsolópont lehet, és átgondolható: az özvegynek semmi sincs kezében, amivel kikényszeríthetné az igazságszolgáltatást ( a szó jelentése alapján felveti annak lehetőségét, hogy a bíró attól fél, hogy végül arcul csapja az özvegy, de végül arra jut, hogy ez se nyelvtanilag, se tartalmilag nem illik ide). Az asszony egyetlen fegyvere a rámenőssége… (Ám a bíró lehetett volna akár  is! — Pl.  válasza, amikor az állam egyházzal szembeni tartozását felemlítették: pénz pedig nincs, térjünk a következő pontra!)
Az imádságot úgy is láthatjuk, mint liturgia az élet okos istentiszteletén, ill. a vasárnapi istentiszteleten! Tudunk‑e úgy Isten elé térdepelni, mint az özvegy, üres kézzel, de annál nagyobb elszántsággal? Nem ezen úszik‑e el hitünk? 
A hamis bíró példázata talán az imádság új formáinak keresésére kell indítson? Új tartalmát kell keresnünk? Új lelkiségét? Új …-ját? Igen is meg nem is! Mégis inkább úgy fogalmaznám: a rossz tartalmat—formát—lelkiséget kell elcserélni a régi-új jóra.
Zaklatásra fel!
Üres a kezünk, úgyhogy egyetlen fegyverünk valóban csak a szívós kitartás lehet… Jézus példázata ebben a vonatkozásban így szól: imádságra fel,  bátran Istent, még ha úgy is tűnik, hogy semmi értelme, semmi eredménye, semmi hatása a fohászoknak! A példázat azért hangzott, hogy  Feladatunk tehát Jézus szándéka szerint levonni a példázat következtetését: mindig imádkozzunk!
A mindig imádkozni kell természetesen nem szó szerint értendő, mintha nem dolgozhatnánk, vagy akár magasabb rendű volna a munkánál.  — elválaszthatatlan, a sorrend fontosságot kifejez ugyan, de időbeli terjedelmet nem. Sokkal inkább akkor érthető, ha a zsidó napi kétszeri imádsághoz viszonyítjuk: a keresztyén ima nincs időhöz kötve, nem előírt forma(ság), hanem szüntelenül, azaz bármelyik pillanatban lehet imádkozni — pl. elmegy egy mentő az úton, és az emberből automatikusan feltör a fohász, hogy ember- feladatát el tudja végezni.
A mindig imádkozni kell már csak azért sem szó szerint értendő, mert a mondat másik fele a fontos(abb): nem szabad belefáradni! Imaéletünk halála, hogy fáradtan imádkozunk, hogy nem tudunk imádkozni, hogy képtelenek vagyunk koncentrálni, hogy nem jut eszünkbe semmi értelmes. Jézus mégis azt mondja: ne hagyd magad, ne fáradj bele! Imádkozz mindig, azaz bármikor, hiszen Istennél nincs imádságra kijelölt napszak — amikor csak lehet, imádkozz bátran, csak Istent!
A mindig imádkozás másik vetülete:  szerint az ima három szintje: 1. A külső, szavakkal imádkozás. 2. Amikor a Biblia alapján Istent megismerem és tulajdonságait próbálom követni és Vele élni. 3. Amikor folyamatosan részt veszek Isten életében: Vele élek és gondolkodom, felfedezem, hogy  Ebben az összefüggésben derül ki, hogy az  nem két ellentétes, de legalábbis különböző szempontot akar együtt érvényesíteni, hanem sokkal inkább az lehet az igazság, hogy a kettő elválaszthatatlan egymástól!
Az igazi, Istennek tetsző imádság tehát nemcsak szavakban megfogalmazott üzenetek, kérések, hanem egész életünket átható cselekvés. Épp ezért szól Jézus biztatása: ha azt szeretnéd, hogy visszajövetelekor hitet találjon Nálad is, zaklasd vég nélkül és mindig!
Ámen
Imádkozzunk!
Istenünk! Nehéz a Te utad, rettenetesen nehéz! De ez az egyetlen út… Üres, tehetetlen kezünket Feléd emelve nyújtózkodunk vég nélkül Hozzád fohászkodva: Jöjjön el a Te országod, hozd el igazságod napját!
Ámen

A színes jelölések értelme:  az általam fontosabbnak tartott gondolatok;  a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat;  az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat;  átmeneti eset a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes;  átmenet a  és  között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a  használata is a  helyett; végül  a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„Lk 18,5
A görög szerint: hogy ne járjon mindig rám, és ne boszantson. Mi egyre megy a latinnal.
Lk 18,6
mit mondott e példabeszédben.
Lk 18,7
az igaz bíró és emberbarát.
Lk 18,7
A görög szerint: habár késik is ügyökben.
Lk 18,8
itéletre.
Lk 18,8
Ezen igék mutatják, hogy a fönebbi példabeszéd egyenesen ama szorongatásokra vonatkozólag mondatott, melyeket a kevés számú hivők a végső időben szenvedni fognak a kereszténység elleneitől, mely szorongatásokból állhatatos könyörgésök után hirtelen ki fognak szabadíttatni az ember Fia megjelenése által. Hogy az utolsó időkben a hitnek, s az evvel kapcsolatban levő fensőbb életnek és működésnek nagy fogyatkozása fog bekövetkezni, ezt maga az Úr érinti Luk. 17,26–28. és Máté 24,24. Vesd össze ezzel Joel 3. r. 3-ik jegyz. és az imádságról átalán Máté 6,6. s követk. 7,7. s követk.”

:
„Luk. 18,1–8. A hamis bíró példázata.
A hamis bíró példázata a következő egységgel együtt az imádkozás kérdéséről szól: ez az imádságban való kitartásról, a következő az imádkozáshoz szükséges alázatról, – mindkettő Lk önálló anyaga. – Itt a bevezetés adja meg előre a példázat értelmét. Maga a példázat olyan jellegű, mint a hamis sáfáré. Emberi vonatkozásban a hangsúly az özvegyre esik, viszont a hamis bírónak Istennel való párhuzamba állításából nem azt olvashatjuk ki, hogy Istenben semmiféle könyörület nincs, csak azok kérését teljesíti, akik örökös zaklatásukkal terhére vannak. Az özvegy és az imádkozó ember összehasonlítási alapja csak az, hogy egyetlen fegyverük a szívós kitartás, amellyel igaz ügyükben az illetékestől pártfogást kérnek. A bíró és Isten között pedig éppen csak az a hasonlóság, hogy – természetesen más indítékok alapján – Isten is csak akkor teljesíti az ilyen kérést, ha látja, hogy a hozzá folyamodó mindent feltett erre az egy lapra. Hogy a példázatbeli bíró magatartása egyébként erkölcstelen; azt Jézus félreérthetetlenül megmondja (). Azt kell megértenünk mindebből, hogy Isten végsőképpen nem késik igazságot szolgáltatni övéinek; a földi bíróval ellentétben ő nem is türelmetlen azok iránt, akik hozzá fordulnak (). Ezért nincsen okuk az imádságban a csüggedésre, mert itt nem Istenre, hanem csak önmagukra nézve vethetnek fel kérdést: meglesz‑e a választottakban a hit a kellő időben. Mert csak a hit és a belőle fakadó imádság teheti szabadítássá az emberre nézve az Emberfia eljövetelét, különben ítéletté válik rajta (vö. Róm 10:10; Mk 13:13).”

:
„17. A HAMIS BÍRÓ ÉS AZ ÖZVEGY (Szüntelen imádkozzatok) (18,1—8)
aki irtóharcot kezdett a keresztyénség ellen, ezt a példázatot is megbotránkoztatónak találta, mint a hamis sáfárt. ‘Szörnyű, hogy Istennek imádsággal való szorongatása ajánlatos, mert meghallgatásra vezet’ — mondja. De alaposan félreértette a példázatot. A példázat hőse nem a hamis bíró, hanem az özvegyasszony, s alapgondolata ez: ha egy szegény, elhagyott özvegyasszony az ő jogos kérésének állhatatos hangoztatásával rábírhat egy bírót arra, hogy neki igazságot szolgáltasson, méghozzá egy olyan bírót, aki éppen az ellenkezője az igazságos igazlátónak, mennyivel inkább szolgáltat igazságot Isten, aki maga az Igaz Bíró (2Tim 4,8) az övéinek, akiket méghozzá atyai szívvel szeret (68. Zsolt 6.).
A másik pedig az, hogy ezzel a példázattal Jézus imádkozásra serkenti tanítványait. Azt már láttuk, hogy a tanítványok imádságának fő tárgya az, hogy az Atya neve szenteltessék meg; országa jöjjön el, akarata legyen meg. Azért nem szabad a tanítványoknak ebben az imádságban megrestülni, mert ez az ő lelki készenlétük, a parousiát csak imádkozva lehet várni. Ez az imaharc azonban beláthatatlan. Isten hosszú tűrése, új kegyelmi idők adása nyújtja egyfelől, a tanítványok türelme és állhatatossága másfelől. Ne feledjék a tanítványok, hogy egy nem teljesített kérés nem megtagadott kérés. Tehát bízzatok!
Az utolsó vers megint a saját magunktartására (8. v.) irányítja a figyelmet: arra legyen gondotok, hogy a váratlanul megérkező Krisztus titeket hitben találjon, legyen a hitetek erős és vidám. Így lesz a tanítványok állhatatos imádsága a Jézus visszajövetelénél Isten dicsőségének eszköze.”

:
„c. Jézus tanítása az imádságról (18:1-14)
Ezekben a versekben Jézus imádságról szóló példázatai közül kettőt ismerünk meg. Az egyik a tanítványoknak szólt (1-8. v.), a másik (9-14. v.) ‘némely elbizakodott embernek, aki igaznak tartotta magát’.
Jézus elmondta a hamis bíró példázatát, hogy az imádságban való kitartásra tanítson. A 2-5. versek tartalmazzák magát a példázatot. Egy állandóan egy hamis járt, hogy tegyen az ügyében. A egy ideig ‘meghallgatni’ az ügyét, elhatározta, hogy neki, ne járjon hozzá, és panaszkodásával. Jézus megmagyarázta a példázatot (6-8. v.), rámutatva, hogy ha szolgáltat, akkor elképzelhető, hogy (az igaz bíró) mennyivel inkább Jézus kérdése: nem tudatlanságból eredt. Nem is azt kérdőjelezte meg, hogy nem tűnik‑e el minden hívő, mire ő visszatér. Azért tette fel a kérdést, hogy még inkább biztassa a tanítványokat az imában való kitartásra. Bátorította őket, hogy tartsanak ki az imádkozásban. Ez egy másik jó tanulság egy rossz példából (vö. 16:1-13).”

:
„G) A kitartó özvegyasszony példázata (18,1-8)
Az imádkozó özvegyasszony példázata azt tanítja, hogy Ez igaz általános értelemben mindenkire és minden fajta imádkozásra. Speciális értelme, amelyben itt alkalmazásra kerül, az imádkozás Isten szabadításáért a megpróbáltatások idején. Ez nélküli imádkozás a Krisztus első és második eljövetele közti hosszú, fárasztó időszak alatt.
A példázat egy igazságtalan bíróról beszél, aki és nem becsülte. is, akit elnyomott valamilyen meg nem nevezett Ez az kitartóan járt a bíróhoz, kérve tőle, hogy megszabadulhasson az embertelen bánásmódtól.
A bíró érzéketlen volt ügyének jogossága iránt. Az a tény, hogy igazságtalanul bántak az asszonnyal, nem indította cselekvésre, azonban az a rendszeresség, amellyel az asszony hozzá járt, arra kényszeríttette, hogy cselekedjen. Alkalmatlankodása és kitartása döntéshez vezetett az érdekében.
megmagyarázta a tanítványoknak, hogy ha egy hajlandó egy szegény özvegyasszony javára cselekedni annak tolakodása miatt, mennyivel inkább közbe fog lépni az igazságos A itt közvetlen értelmében a zsidó maradékra vonatkozhat a nagy nyomorúság alatt, de igaz minden elnyomott hívőre minden korszakban. Isten hosszú ideig azért nem lép közbe, mert hosszútűrő az emberekkel, nem akarja, hogy némelyek elvesszenek.
Eljön a nap, amikor Szelleme már nem küzd az emberekért, és akkor meg fogja büntetni azokat, akik követőit üldözték. Az Úr Jézus a példázatot a következő kérdéssel fejezte be: Ez valószínűleg a hitnek azt a fajtáját jelenti, amely a szegény özvegyasszonynak volt. Jelentheti azt is, hogy amikor az Úr visszatér, csak egy maradék lesz majd, amely igaz hozzá. A közbeeső időben ez mindenkit közülünk arra a fajta hitre ösztönöz, amely éjjel és nappal Istenhez kiált.”

:
„Lukács szorosan a 17,20-37-hez kapcsolta ezt a példázatot azáltal, hogy a 8. versben annak fő témájára, az Emberfia eljövetelére utal. Tanulságokat von le ostromlott közösségei számára: Isten nem hagyja el őket, a választottakat; hűségesnek kell lenniük, tehát kitartóaknak az imádságban, amíg Jézus el nem jön. Ld. a 11,5-8 hasonló példázatát. Ahogyan a 8. vers világossá teszi, nem pusztán a folytonos imádkozásról van szó. A Jézus Istenéhez való hűségnek kell az imádság motorjának lennie. Az ilyen asszony, aki férfi támasza nélkül maradt a patriarchális társadalomban, gyakori jelképe a kiszolgáltatottságnak a Lk–Csel-ben (7,11-17; 20,45–21,4). A kisebbről a nagyobbra következtetés révén két tanulságot von le: ha egy kiszolgáltatott özvegy kitartó könyörgése győz az igaztalan bíró felett, mennyivel többet fog elérni a keresztény tanítványok kitartó imádsága; ha a hamis bíró enged egy özvegy könyörgésének, mennyivel inkább fog egy kegyelmes Isten. A döntő kérdés nem az, Isten megmenti‑e az üldözött közösséget; meg fogja menteni. A döntő kérdés az, vajon Jézus tanítványai hűek maradnak‑e hozzá a visszatérésének késlekedése miatti hosszú intervallumban.”

:
„A MEGHALLGATTATÁS BIZONYOSSÁGA
Lukács 18,1-8
Már ismerős Jézus módszere a tanításban és meggyőzésben, hogy a kisebbről késztet a nagyobbra következtetnünk, sőt ez esetben a visszatetszőből az ígéretesre. Mert valóban nem vonzó személy ez a bíró, aki önmagáról sem átallja kimondani, hogy Istent nem fél, s emberekkel szemben sem szégyenlős, azaz, mit neki az emberek joga és jogvédelme, tisztelete és becsülete, mert semmi nem számít neki a saját rangján és hasznán kívül. Emberére akadt azonban egy védtelen, de szívós özvegyasszonyban, aki elkezdett a nyakára járni, s nem adta fel mindaddig, amíg elviselhetetlenné nem tette bírája számára a helyzetet. Lehet, hogy eleinte a hamis bíró némi kenőpénzre számított, de hamarosan be kellett látnia, hogy hiába remél anyagi juttatást. Akkor pedig jobb minél hamarabb túlesni az ügyön, s így rázni le az asszonyt a nyakáról. — A perben, vagy vitában egyébként az özvegynek lehetett igaza, mégis bírósági ügyekben gyakorta húzhatták az ilyenek a rövidebbet. Hiába áll ott a mózesi törvényben, hogy tilos nyomorgatni az özvegyeket és árvákat (2Móz 22,21), akiknek Isten maga is igazságot szolgáltat (5Móz 10,18), a gyakorlatban sokszor érvényesülhetett a megvesztegetés és jogi csűrés-csavarás, végeredményben az özvegyek kisemmizése. A bíró tehát, megunva a szüntelen zaklatást, végül is az özvegy javára döntötte el az ügyet, legalábbis eljutott eddig az elhatározásig, s a példázat, elérve szemléltető célját, itt abbamarad.
Egyedülálló, ahogy Jézus felhívja hallgatói figyelmét a bíró döntésére: ‘Halljátok, mit mond…?’. — Hát az Isten, aki igaz bíró, nem szolgáltat‑e igazságot választottainak? Az, hogy követői választottak, Jézus szájából egyedül itt hallható Lukács evangéliumában. Övéinek azonban kitartóan kell imádkozniuk, ha kell éjjel-nappal, s akkor a könyörgés célt fog érni, még ha eleinte az is a benyomásuk, hogy Isten érthetetlenül hosszan tűr a gonosznak. — A 7. v.-ben egyébként megmutatkozik a korábban idézett két mózesi igehely közvetlen hatása.
A bevezetőben arról esett szó, hogy az igaztalanból kell következtetéseket levonnunk az igazságot szolgáltató Istenre. Ez azonban csak a bíróra áll. Az özvegy kitartó kilincselése egyenes példa és bátorítás az imádkozó számára, hogy ugyanilyen következetesen kiáltson Istenhez szüntelen, még ha olykor olyan érzése is van, hogy egy szál maga van e világon, kitéve emberek kényének-kedvének és védtelen, azaz mintha özvegy volna. Megmaradt azonban egyetlen eszköze, sőt hívjuk így: fegyvere, az imádság, amely úgy is tekinthető, hogy benne válik a hit — ha nem is csupán ebben merül ki — cselekvővé. A mindvégig való állhatatosság a kitartó imádságban bizonyul élőnek. — Jézus záró kérdése, hogy amikor az Emberfia eljön, vajon talál‑e hitet a földön szent kíváncsisággal vizsgálja szívünket. Voltaképpen szégyen, hogy milyen erőtlen az imádságunk.”

:
„16. JÉZUS PÉLDÁZATA A HAMIS BÍRÓRÓL 18,1—8.

A szokásos fordítás: ‘eljőjjön, és végül szembevágjon vagy arcul üssön’; ennek azonban ellene mond a két igealak: praes. impf., amely folyamatos cselekvést jelent; a megoldást helyesebb értelmezése adja, amelynek a jelentése a Septuagintában nem ‘végül’, hanem ‘vég nélkül, örökké’, pl. Zs 103,9; pedig nemcsak arcul ütést jelent, hanem tágabb értelemben zaklatást is. A bíró tehát nem az asszony végső rohamától, hanem vég nélküli zaklatásától tart, és ezért enged.

A mondat szerkezete az eredetiben is megtörik, és értelmezése emiatt nehézségbe ütközik. A legelterjedtebb magyarázat szerint a mondat második tagja is akérdőszótól függ: ‘És talán halogató magatartást tanúsít irántuk?’ Ennek azonban ellene mond az, hogy a második állítmány átvált conj.-ról ind.-ra. Helyesebb H. Sahlin magyarázata, aki szerint aramei mondatszerkesztésről van szó és a vonatkozó névmást helyettesít: Isten sokkal inkább meghallgatja választottai kitartó imádságát, aki türelmes is hozzájuk, ti. türelmesen hallgatja imádságukat, nem úgy, mint a bíró, aki oda sem figyelt az özvegy kérésére.

az eredetiben névelővel áll: a hitet; vagy a keresztyén hitet jelenti, vagy a névelőnek mutatónévmás jelentése van: ezt a hitet, vagy ilyen hitet. — Ez a példázat Lukács külön anyagához tartozik.

Hallottátok?
Jézus példázata a hamis bíróról szorosan csatlakozik eszhatológiai beszédéhez. Az Emberfia eljövetelének teljes kiszámíthatatlanságából következik, hogy gyülekezetének állandóan készen kell lennie fogadására. Ennek a készenlétnek a feltétele pedig az állandó és kitartó imádkozás. Imádkozás és keresztyén reménység összetartoznak (11,2). Jézus idejében a napi kétszeri imádkozás volt szokásban, és a farizeusok ezt pontosan megtartották. Ehhez képest szokatlan a felszólítás állandó imádkozásra. Túlmagyarázás volna ebből a betű szerinti szakadatlan imádkozás követelményét levezetni, amelyet talán még a szakadatlan imádkozás céljából alakult szerzetes-rendek sem tudnak megvalósítani. Ellenben Jézus azt kívánja, hogy az imádkozás ne korlátozódjék és ne különüljön el életünktől bizonyos órákra, hanem fonja át életünket és munkánkat az Istenre tekintés hitével és reménységével. Az ilyen kitartó imádkozásra buzdít ez a példázat, amely jézusi eredetéről tanúskodik azzal a meghökkentő hasonlattal, hogy Istent egy hamis bíróval állítja ellentétes párhuzamba. A bíró az Istent nem féli, és emberekkel nem törődik, saját érdekei és szempontjai szerint ítélkezik. Így jellemzi a bíró később ön-magát is. Az asszony özvegy, aki az Ótestamentum szerint különös segítségre szorul, mert magára hagyatottságában az akkori körülmények között alig tudta megvédeni jogait és érdekeit. Anyagi pere lehet, mert csak ilyen ügyekben ítélkezhet a bíró egymagában. Neki van igaza, de a bíró halogatja a döntést az erősebb ellenfélre való tekintettel. Az asszony egyetlen fegyvere a szakadatlan kilincselés és a bíró szüntelen zaklatása. A bíró erre a Lukács evangéliumában található példázatokra jellemző módon elkezd magában tanácskozni (12,17; 15,17; 16,3). Az asszony erőszakoskodására való hivatkozással enged, és igazságot szolgáltat neki. Jézus úgy alkalmazza példázatát, hogy felhívja a figyelmet a döntés indokolására: ‘Halljátok, mit mond a hamis bíró?’ A hamis bírót és Istent egymás mellé állítja, és négyszeres fokozással vonja le a következtetést. A hamis bírót nem érdekli sem az igazság, sem az emberek ügye, Isten pedig igazságos és gondja van az emberre. A bíró meghallgatja a számára közömbös özvegyet, Isten sokkal inkább meghallgatja gyülekezetét, mert azok választottai, akiket szeret és magáénak tekint. A bíró nem törődött az asszony kérésével, Isten pedig türelmesen hallgatja híveinek minden imádságát. A bíró hosszú zaklatás után szolgáltat igazságot az asszonynak, Isten pedig hamar teljesíti a gyülekezet könyörgését. Szinte át sem tudjuk fogni egyetlen mondattal ennek a fokozásnak minden részletét, de a fő vonala világos: ha a hamis bíró engedett a kitartó zaklatásnak, mennyivel inkább hallgatja meg Isten a gyülekezet állhatatos imádságát. Írásmagyarázók feszültséget látnak a példázat tartalma és alkalmazása között. Mert a példázat inkább Isten felé fordítja a figyelmet, aki kegyelmet gyakorol és igazságot szolgáltat. Az alkalmazás az asszonyt állítja példaképül a gyülekezet elé az állhatatos imádkozásra. Ez a megállapítás azonban nem veszi figyelembe, hogy Jézus érvelésében nem az asszony erőszakossága játszik döntő szerepet, hanem az, hogy Isten mennyire más, mint a hamis bíró. Ezért ,a kitartó imádkozás még sokkal reményteljesebb a gyülekezet számára, mint az asszony erőszakossága a hamis bíróval szemben. Az alkalmazásból kitűnik a példázat kapcsolata Jézus megelőző eszhatológiai beszédével. A tanítványok szeretnék látni Jézust, az Emberfiát, és kívánják eljövetelét, hogy újjá teremtse a világot (17,22). De várniuk kell, mert Isten türelmes. A hit próbája az, (hogy tud‑e versenyt tartani Istennek azzal a türelmével, amellyel hordozza ezt a világot, és halasztja ítéletét. A hit csak ezzel a türelemmel párosulva állhat meg. Jézus figyelmeztetésül felveti és nyitva hagyja azt a kérdést, hogy talál‑e ilyen hitet a földön, amikor visszatér.”

:
„(18, 1-8)
1.	Arról is mondott nekik példázatot, hogy
mindenkor imádkozniuk kell, és nem szabad
belefáradniuk:
2.	«Az egyik városban volt egy bíró, aki az Istent
nem félte, az embereket pedig nem becsülte.
3.	Élt abban a városban egy özvegyasszony is,
aki gyakran elment hozzá, és azt kérte tőle:
Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel
szemben.
4.	Az egy ideig nem volt rá hajlandó, de azután
azt mondta magában: Ha nem is félem az
Istent és az embereket sem becsülöm,
5.	mégis, mivel terhemre van ez az özvegy,
igazságot szolgáltatok neki, hogy ne járjon
ide, és ne zaklasson engem vég nélkül».
6.	Aztán így szólt az Úr: «Halljátok, mit
mond az elvetemült bíró!
7.	Vajon az Isten nem szolgáltat‑e igazságot
választottainak, akik éjjel-nappal kiáltanak
hozzá? És várakoztatja‑e őket?
8.	Mondom nektek, hogy igazságot szolgáltat
nekik hamarosan. De amikor eljön az
emberfia, vajon talál‑e hitet a földön?
A szöveg, amely nyilvánvalóan (1. v.) és feltehetően (6-8. v.) szerkesztői módosításokat tartalmaz, Lukácsnak saját forrásából származik. Témája a 11, 5-8 (az alkalmatlankodó barátról szóló) példázatéhoz hasonlóan az állhatatos imádság, de a 6-8-ig terjedő versek szemmel láthatóan inkább Isten tulajdonságaira és az emberfia eljövetelére irányítják a figyelmet. Az értelmezők nem egységesek a példázat magyarázatában, de egyetértenek abban, hogy alapvető szerepe az, hogy megvilágítsa az ember kapcsolatát Istennel és Krisztussal.

Vö. C. Spicq, XVIII, 1-8), in RB 68 (1961), 68-90.; G. Delling, in ZNW 53 (1962), 1-25.; R. Deschryver, in RHPR 48 (1968), 355-366.; J. D. M. Derrett, in NTS 18 (1971), 178-191.; A. George, 18), in AssSeig 60 (1975), 68-79.; H. Zimmermann, 18,18), in AA. VV., Die Kirche des Anfangs, i.m., 79-95. o.

Az imádság nagy szerepet játszott a jámbor izraelita életében és mindennapjaiban. Jézus is sok időt töltött imádságban. A bevezető ajánlás (1. v.) mindezt megerősíti. A «kell» amely Jézus életének nagy állomásainál minduntalan visszatér, nem enged meg félreértéseket. Ez azt jelenti, hogy az imádság nem tetszés kérdése, hanem kötelező dolog, mint ahogyan az embernek kötelezően kell ügyelnie lelki fejlődésére is. A bibliai imádság-fogalom nem nagyon különbözik az ókori népek imádság-felfogásától. Elsősorban az istenség (himnuszokkal, énekekkel és zsoltárokkal történő) dicsőítését és az ezt követő segítségkérést jelenti. Az apostolok ezzel kapcsolatban különleges és hatékony (mágikus) formulákat kértek Jézustól (11,1), ő pedig a «Miatyánkot» «javasolja» (11, 2-4). Ezúttal csupán az imádság szükséges voltát hangoztatja, de nem határozza meg fajtáját. A ige (a -hoz hasonlóan) annyit jelent, mint valakihez valamiféle úrhoz vagy gazdához — ebben az esetben Istenhez — kéréssel vagy könyörgéssel fordulni. A következő versek (9-14. v.) arra emlékeztetnek, hogy ezt az esdeklő magatartást kell szüntelenül megőrizni az Úr előtt. E magatartás elsősorban nem abban áll, hogy az ember állhatatosan könyörög azért, hogy elnyerje segítségét vagy kicsikarja jóindulatát, hanem abban, hogy készséges, nyitott, és állandó párbeszédet folytat az Úrral. A «mindenkor imádkozni» kifejezés ritkán fordul elő az Újszövetségben, és a rabbinikus hagyományban sem könnyű megtalálni e kifejezés megfelelőjét. Nyilvánvalóan hiperbolikus állítás ez, amely inkább teológiai sürgetést tartalmaz, és nem időbelileg értendő. A buzdítást az előbbihez hasonló «nem szabad belefáradni» kifejezés erősíti meg. A csüggedés és a lehangolódás veszélye szinte elkerülhetetlen velejárója az imádságnak, mert a beszélgető partner láthatatlan és ellenőrizhetetlen. Az ember sosem lehet bizonyos abban, hogy imája meghallgatásra talált, s hogy választ kapott.

Vö. H. Greeven, in G. Kittel, Grande Lessico del N.T., i.m., II. k., 441-448.

Vö. H. Greeven, in G. Kittel, Grande Lessico del N.T., i.m., III. k., 1294-1300. o.

Vö. H. L. Strack-P. Billerbeck, i.m., I. k., 1036.; II. k., 237.

Az ige annyit jelent, mint lankadni, belefáradni (vö. 2 Tessz 3,13; Gal 6,9) vagy elcsüggedni (vö. 2 Kor 4, 1.16; Ef 3,13). Delling szerint, ha figyelembe vesszük az ószövetségi vonatkozásokat (vö. Ter 27,46; Szám 21,5; Péld 3,11; Iz 7,16), az igét így is fordíthatjuk: «megunni», «megutálni».

A beszéd valószínűleg az előző, az «emberfia napjáról», illetve a «parúziáról» szóló szöveghez (17, 20-37) illeszkedik. Különösen az ilyen krízis-helyzetekben szükséges, hogy az ember állhatatosan könyörögjön az Úrhoz, és ne csüggedjen az őt érő nehézségek és megpróbáltatások közepette. Jézus arra buzdít, hogy legalább az Istenbe vetett bizalmunkat őrizzük meg, még az olyan nagy kataklizmákban is, mint amilyenekről az előző fejezet adott hírt (17, 26-37). Erősebben kell hinni Istenben, mint önmagunkban vagy másokban, akár ellenségről, akár barátról van szó. Isten mindig kész arra, hogy közbelépjen, még ha olykor (vagy az esetek többségében) várat is magára. A keresztény olyasvalaki, aki hisz Isten szüntelen jóságában és az ember iránti hűségében, ezért nem csügged el imádságában.
A példázat a szokványos törvényszéki gyakorlat egyik epizódját mutatja be. Két szereplője a kor társadalmának két tipikus képviselője. Az első az egyik legbefolyásosabb osztályhoz tartozik, amely azonban az esetek többségében a hatalmi erők befolyása alatt áll, vagy egyenesen ezeknek egyik bábja. A fejedelmi udvarok irányítják a visszaéléseket, és a bíráknak a legalitás köntösével kell leplezniük ezeket. A Biblia gyakorta kárhoztatja igazságtalan tetteiket, amelyeket az országban cinkosként követnek el. A bíróval szemben egy «özvegyasszony» áll, aki a legvédtelenebb népcsoport prototípusa. Az «árvák és az özvegyek» kifejezés a Bibliában jellemző tulajdonságuk alapján a legvédtelenebb, a leginkább kiszolgáltatott, és ennek következtében a sors és az emberek által leginkább sértett személyeket jelöli. Nagyon könnyen előfordulhatott, hogy a bíró nem törődött túlzottan az ilyesfajta személlyel, még abban az esetben sem, ha igaz ügy védelmét kérte (3. v.). Az a párbeszéd vagy monológ, amelyet az evangélista a bíró ajkára ad, irodalmi segédeszköz ahhoz, hogy bepillanthassunk a bíró lelkületébe (4-5. v.). Jóllehet Lukács más irányú célokat tart szem előtt, nem tudja elkerülni, hogy e mozzanatot polemikusan mutassa be. Nemcsak, hogy nem helyesli, hanem a prófétákhoz és magához Krisztushoz hasonlóan egyenesen kárhoztatja a bíró világát, még akkor is, ha csak mellékes szempontból írja le. A bíró tisztességtelen és vallási szempontból hitetlen ember, akinek alakját az evangélista nemcsak a példázat tanulságának kedvéért írja le, hanem valószínűleg azért is, hogy ismételten érzékeny pontjára tapintson a társadalomnak, amelyben él. Ezúttal közvetlenül nem emeli fel hangját e társadalom ellenében, de méltatlankodása kitetszik ezekből a sorokból is, mint ahogyan az evangélium többi részéből is. A bíró hivatásának gyakorlásában arcátlan közömbösséget tanúsít Istennel és az emberekkel szemben, és még inkább az előtte álló egyszerű személlyel szemben. Hivatalból Istennek és az ő törvényének képviselője, «gyülekezeti» személy, azaz kánonjogász. Mindezzel azonban nem törődik, hanem kényekedve szerint cselekszik. Az nem derül ki, hogy vajon milyen okból, megvesztegethetősége, rossz szokása vagy kényszerhatás miatt cselekszik‑e így. Az is lehet azonban, hogy az említett okok mindegyike közrejátszik viselkedésében. A példázat alkotója ugyanis «elvetemült bírónak», azaz rosszindulatú és gátlástalan embernek nevezi őt. Úgy látszik, hogy a «városban» nincs senki más, akihez az asszony fordulhatna jogainak érvényre juttatása ügyében, de az is előfordulhat, hogy a többi bíró sem különb. Az «egy ideig nem volt rá hajlandó» (4. v.) kifejezés nyilvánvalóvá teszi közömbösségét, s még inkább lenéző és megvető magatartását azzal a személlyel szemben, akinek védelmére kellett volna kelnie. A törvény embere a végén sem válik jobbá, mert az a döntése, hogy végül is közbelép, banális megfontolásoknak, és nem a jobb belátásra jutásnak, nem a méltányosság és az igazságosság érzetének («megtérésnek») eredménye. Önzésből cselekszik így, azaz csupán azért, hogy megszabaduljon az őt «zaklató» személytől (5. v.), aki önmagáért semmit sem érdemelne.

Vö. 1 Kir 21, 8-14; Ám 5, 10-13; Mik 3, 1-2 stb.

Vö. Á. 5, 10-13; Szof 3,3; Iz 1,23; 3,7.23; Jer 5,28 stb.

A bíró fogalma és küldetése alapján a törvény védelmezője: vö. MTörv 16,18; 2 Krón 19, 5.6.

A bíró szavai és még inkább viselkedése — még ha első látásra kétes értékű módon is — azt világítják meg, hogy Isten hogyan viszonyul az ő híveihez (6-8. v.). Ha ilyen romlott ember képes arra, hogy jóllehet meggyőződés nélkül, de engedjen egy özvegy állhatatos kéréseinek, az az Isten, aki vele ellentétben igazságos és könyörületes, hogyan ne hallgatná meg választottainak kéréseit, amelyeket szorongattatásaikban intéznek hozzá?
Az (elvetemült bíróról szóló) alkalmazott példa talán az egész egyházat érintő elnyomási vagy üldöztetési időszakra utal. Ha a «választottak éjjel-nappal» szüntelenül kiáltoznak Istenhez, ez nem valamiféle szokványos krízis-helyzetre utal. A többes számú «választottak» kifejezés megerősíti, hogy nem csupán néhány személyről van szó, hanem olyan próbatétről, amely az egész közösséget érinti. Isten a «bíró», akinek igazságot kellene szolgáltatnia a híveit sújtó elnyomás és rossz bánásmód miatt. Kötelessége, hogy közbelépjen. Lehetséges azonban, hogy «hosszú ideje» ő is hallgat. Úgy látszik, mintha nem volna jelen, vagy nem venne tudomást semmiről. Sőt, túlzottan is nagy szabadságot és teret enged a gonoszoknak. Hagyja, hogy a visszaélések hosszan elhúzódjanak (7. v.). Ennek ellenére az evangélista azt akarja értésünkre adni, hogy Isten készségesen megmozdul a szükséget szenvedő ember kéréseire, még akkor is, ha helyzetét nem is változtatja meg egyik pillanatról a másikra.
A bíró közbelépésével ellentétben Isten közbeavatkozása (a példázat sarkpontja) — jóllehet inkább elméletileg vagy prófétai szempontból, és nem ténylegesen — gyorsnak és hatékonynak (8. v.) mutatkozik. A szerző «igazságtalan» helyzetet lát maga körül, amely feltehetően jó ideig nem fog megszűnni. Úgy látszik, mintha Isten nem törődne azokkal, akik igazságosságára hivatkoznak (7. v.). Ezt a benyomást azonban az evangélista azonnal megpróbálja eloszlatni, midőn emlékeztet a villámgyors beavatkozásokra, amelyeket Isten művelt a történelemben, és amelyeket a jelen esetben is meg fog tenni (8. v.). Amikor Lukács evangéliumát írja, e közbelépések még nem valósultak meg, és talán még semmi sem utal arra, hogy rövidesen megvalósulnak. Az evangélista ennek ellenére arra buzdít, hogy nem szabad elveszíteni a türelmet, és nem szabad elfáradni késlekedésük miatt. A történelem menete nem nagyon igazodik az ember kívánságaihoz. Itt — legalábbis első szinten — a bíróhoz hasonló alakok uralkodnak. Csak véletlenszerűen történik meg, hogy egyikük vagy másikuk felhagy módszereivel vagy viselkedésmódjával, de akkor sem meggyőződése alapján, hanem a sors kikerülhetetlensége miatt. Lukács («késleltetni», «türelmesen várni») igével jellemzi Isten magatartását. Ez foglalja össze a legmegfelelőbb módon a szent könyvben körvonalazódó teológiai történelemszemléletet. Annak ellenére, hogy gyakran tulajdonítanak Jahvénak ösztönös magatartásformákat (harag, düh, bosszú, «igazságszolgáltatás») ellenfelei irányában (vö. 8. v.), valójában az ő létéhez legjobban illő viselkedés a türelem, a kitartás, a tolerancia, Csak Isten tudja ilyen biztonsággal és bizalommal elviselni a rosszat, mert meggyőződése, hogy a végén sikerül diadalra juttatnia a jót. Alapjában véve az elnyomott keresztények iránti magatartása — jóllehet csak külsőleg — hasonlít a bírónak az özveggyel szembeni magatartására. Róla sem látszik ugyanis, hogy valaha is sietne.

Vö. F. Horst, in G. Kittel, Grande Lessico del N.T., i.m., VI. k. 1010-1046. Isten türelmes, toleráns a rossz és a gonosztevők irányában. Az ember azt gondolhatná, hogy ilyen az üldözők iránt is, hiszen engedi, hogy sokáig várasson magára a szabadulás. Az evangélista azt ígéri, hogy nem így lesz, még ha tart is attól, hogy ez fog történni. A hitnek nincsenek gyors és könnyű győzelmei. Isten még abban az esetben sem lehet olyan, mint az elvetemült bíró, aki nem törődött a hozzá folyamodó özveggyel, ha látszólag olyannak mutatkozik. Ténylegesen ugyanis sosem lépett fel a bíró (és a bírák) ellen, és hagyta, hogy a szegény asszony (és megannyi hasonló helyzetben levő ember) a sanyargattatás és az elnyomás állapotában maradjon.

A Lk 18, 1-8a felszólítás a bizalomra és a derűlátásra. Isten nem változtatja meg a történelem menetét, és «választottainak» kérésére nem távolítja el az elvetemült embereket és a zsarnokokat. Mindenkinek meghagyja szabadságát, ennek ellenére magáévá teszi kéréseiket és könyörgéseiket. Nem derül ki, hogy mikor szolgáltat nekik igazságot, de az bizonyos, hogy egy napon győzelemre viszi ügyüket, helyt ad kéréseiknek, és nem azért, hogy lerázza őket magáról, hanem az igazság, az igazságosság és az ő lényük iránti szeretet okán.
Az imádság mindenekelőtt közösség Istennel, megbizonyosodás arról, hogy bátorító és vigasztaló módon jelen van az egyedek és a közösség életében, és nem valamiféle varázspálca, amely egyik pillanatról a másikra megváltoztatja a fennálló helyzetet. Isten nem szabadította meg Krisztust csodás módon, és ilyen módon a keresztényeket sem fogja megszabadítani; ebben az értelemben nem hallgatta meg fiát, és ugyanezen oknál fogva a hívőket sem hallgatja meg. A példázat szereplői maguk is okulásra szolgálnak. Minden ember felismerheti önmagában az elvetemült bírót (aki kész arra, hogy kedvezzen a hatalmasoknak, és elfeledje a kicsinyeket és a gyengéket) vagy (azok miatt a sérelmek és igazságtalanságok miatt, amelyeket elviselni kényszerül) az özvegyasszonyt. Mindkét esetben az a fontos, hogy az ember félje Istent és bízzon benne. Ez az a pasztorális célkitűzés, amelyet Lukács sosem veszít el szeme elől.
A befejező rész (8b v.), úgy látszik, össze akarja kapcsolni az imádságról szóló beszédet az előbbiekben (17, 20-37) tárgyalt eszkatologikus témával. Az emberfia eljövetele rendkívüli szerencsétlenségek és katasztrófák közepette fog megvalósulni, vagy egybeesik ezekkel (megtorló parúzia). Az ilyen zűrzavar, amely együtt jár a hamis krisztusok feltűnésével, és amint Máté mondja (24, 5-12), a szeretet elhidegülésével, veszélyt jelent a keresztények állhatatosságára nézve is. Lesznek majd olyanok, akik az evangéliumhoz való ragaszkodásukat vagy hűségüket feladván a nyugalmat és a biztonságot fogják előnyben részesíteni. Lukács egyháza ennek a borúlátó utalásnak légkörében él. Az is lehetséges azonban, hogy az attól való félelem, hogy a próbatét kockára teszi, sőt egyenesen zátonyra futtatja sokaknak hűségét, elsősorban funkcionális vagy pasztorális megfontolásból eredő félelem.”

Vö. D. R. Catchpole, , in NT 18 (1977), 81-104.

:
„Az istentelen ember számára tehát az Emberfia eljövetele a nem enyhülő katasztrófa eseménye lesz; de az a részlet, amely most következik, az eljövetelt egy egészen más szempontból vizsgálja. Isten választottai számára az eljövetel bizonyossága igazi evangélium, mert akkor mindazért a gonoszságért, amit elszenvedtek, jóvátételt kapnak. Isten választottai az idők folyamán igazságtalanságokat és üldöztetéseket szenvedtek, és azok a szenvedések, amelyeket majd e korszak végén, Krisztus megjelenése előtt kell eltűrniük, páratlanul súlyosak lesznek (lásd: Mt 24,21-22). Természetesnek tűnik, hogy Istenhez kiáltanak majd, nem az ellenségeken való bosszúállásért, hanem Isten közbelépéséért, hogy állítsa le mindazt a gonoszságot, amelyet elkövetnek ellenük lelkiismeretlen egyének és kormányzatok. Végül is Istent nem érdekli az igazság és az igazságszolgáltatás?
Igaz, némelyek úgy tekintették ezt az igazságtalanság elleni kiáltást, mint valami keresztyénhez nem méltó magatartást, amely talán a keresztyén korszak előtti zsidóság jellemzője, de nem jellemző a keresztyénségre. A keresztyéneknek Jézus példáját kell követniük, aki bocsánatért imádkozott azok számára, akik keresztre feszítették. De a Szentírás azt is elmondja, hogy ‘rábízta ezt arra, aki igazságosan ítél’ (1Pt 2,23); és az a keresztyénnek szóló figyelmeztetés, hogy ne álljon bosszút önmagáért, Isten személyes garanciájára épül: ‘Enyém a bosszúállás, én megfizetek, így szól az Úr’ (Róm 12,19).
A probléma tehát nem az, hogy a keresztyének kiáltanak‑e Istenhez bosszúállásért, hanem az, hogy amikor kiáltanak, és ő csendben marad, és úgy tűnik, hogy nem tesz semmit, Isten választottai végül is abba a kísértésbe eshetnek, hogy azt gondolják, haszontalan dolog Istenhez folyamodni. Vagy nem hallja őket, vagy valójában nem törődik velük. Krisztus azonban ragaszkodik ahhoz, hogy parancsoló szükség, hogy Isten választottai kitartsanak az imádkozásban, és ezt nem adhatják fel (lásd: 18,1), mert abbahagyni az imádságot nem más, mint kérdésessé tenni Isten igazságát. A példázatban szereplő bíró gonosz és lelkiismeretlen volt, nem törődött sem Istennel, sem emberrel. De végül még ő is eleget tett az özvegyasszony kitartó kérésének. Mi pedig feladnánk az Istenhez intézett könyörgést, és így azt a látszatot keltenénk, hogy ő érzéketlenebb, igazságtalanabb, mint maga a hamis bíró? Az imádság abbahagyása végzetes lenne: azt jelentené, hogy Isten, ha van is, annyira közömbös az igazság iránt, hogy nem lehet megalapozott reményünk arra, hogy eljön az igazság uralma a földön, vagy érdemes lenne mennyei igazságszolgáltatásra várni.
Egy napon Isten igazságot szolgáltat választottainak. Krisztus garantálja ennek bizonyosságát (18,8). Isten közbelép: az Emberfia eljön. Igazságot fog szolgáltatni. De úgy talál-e minket, hogy hiszünk még az Isten igazságosságában (18,8)? Ha közben abbahagytuk az imádkozást, hogyan fogjuk akkor megmagyarázni neki, miért kételkedtünk benne?”

:
„A könyörgő gyülekezet
Lukács 18,1-8
Húsvét u. 5. vasárnap

A mai vasárnap ősegyházi neve: Rogate! Imádkozzatok! Ezt a vasárnapot az egyház arra szeretné felhasználni, hogy könyörgő gyülekezetté neveljen minket. Ezért szól a mai ige, a hamis bíró és az özvegyasszony példázata is, a könyörgésről.
Jézusnak vannak mellbevágó — így is lehetne mondani — megbotránkoztató példázatai. A legismertebb közöttük a hamis sáfár példázata, amelyben egy sikkasztót és okirathamisítót állít elénk példának. Ezek közé a példázatok közé tartozik a most felolvasott példázat is.
A példázatnak két szereplője van: egy bíró és egy özvegyasszony. A bíró istentelen és embertelen ember. Égbekiáltó jogtalanság sem háborítja fel. Az igazság nem izgatja, a szenvedés nem hatja meg, csak magára gondol. Ha már nem kerülheti el, hogy elintézzen valamit, akkor is csak azért teszi, hogy hagyjanak már neki békét. Úgy látszik, mindig annak ad igazat, akinek nagyobb a szája. De az özvegyasszony sem valami rokonszenves alak. Makacs. Amit egyszer a fejébe vesz, attól nem lehet eltántorítani. Nagyszájú. Erőszakos. Még a bíró is fél tőle. Az eredeti szöveg szerint a bíró attól fél, hogy az asszony még tettlegességre is vetemedik, s egyszer nekiesik a szemének. Ma talán úgy mondanánk: Attól fél, hogy egyszer még nekiesik és kikaparja a szemét.
Nem maga a történet megbotránkoztató. Utóvégre az élet — sajnos — produkálhat ilyen eseteket. Az a megbotránkoztató, hogy ez példázat. A bíróval Istent, az özvegyasszonnyal az imádkozó embert példázza. Isten, az igaz bíró, a szegények pártfogója, az özvegyek és árvák atyja…, hamis bíró? Az imádkozó ember perlekedő, nagyszájú, félelmetes fúria? Kényesebb izlésűek és finomkodók hamar rámondják: Ez istenkáromlás. Jézus azonban nem húzódik attól, hogy így beszéljen. Ha botránkoznak, csak botránkozzanak, legalább nem fogják elfelejteni a tanítást. Mikor valamit nagyon mélyen be akart vésni az emberek szívébe, akkor szokta ezt a módszert használni.
Mi az az igazság, amit ezzel a példázattal akart felejthetetlenné tenni? Maga az ige mondja meg: ‘Mindig imádkozni kell és meg nem restülni’. Az imádkozásba ugyanis hamar bele lehet fáradni. Az imádkozó ember azt gondolja, hogy Isten, mint jó Atya, azonnal teljesíti a kérést. Meg is tehetné. Sokszor meg is teszi, sokszor azonban megvárakoztatja az embert. Nem cselekszik, nem felel, kéreti magát. Ebbe szokott az imádkozó ember belefáradni. A hitetlen s csak a bajtól imádkozásba hajtott ember, legyint a kezével s ezt mondja: Nem érdemes imádkozni. Mondtam én, hogy nincs értelme az egésznek. Kár is volt megpróbálni. A hívő pedig elkezd töprengeni: Biztosan azért nincs válasz az imádságomra, mert nem Isten akarata az, amiért könyörgök. Mindkettő – hívő és hitetlen – egyaránt elkedvetlenedik, s abbahagyja az imádkozást. Ezt akarja Jézus megakadályozni.
Ne hagyd hát abba a könyörgést, ha nincs is visszhangja, ha olyannak látszik is az Isten, mint a példázatbeli hamis bíró! Végül is az imádság győz. Addig azonban, Isten hallgatása az imádság iskolája lesz számodra. Ebben az iskolában nem az imádságot hallgató Isten fog megváltozni, hanem én, az imádkozó ember.

Most használatos bibliafordításunk így fogalmazza meg az özvegyasszony imádságának tartalmát: Állj bosszút értem az én ellenségemen! Az az ige, ami ebben a mondatban szerepel többféle jelentésű. Jelenti azt, hogy bosszút állani, de azt is, hogy megbüntetni, valakit jogához juttatni, valakinek igazságot szolgáltatni, valakit megszabadítani. Ennek az igének tehát két arca van. Az egyik a felperesre néz szigorú arccal, s bosszút, büntetést liheg. A másik az alperesre néz vígasztaló arccal és jogot, igazságot, szabadulást ígér. Nem tudjuk, hogy az özvegy milyen értelemben használta ezt a szót. Mai bibliafordításunk szerint bosszúért kiált, de a most folyó bibliafordítás már így fordítja: Szolgáltass nekem igazságot! Emberileg mindkettő érthető. Nem lehet csodálni, ha egy szegény, magára maradt özvegy ökölbe szorított kézzel, s gyűlölettel néz hatalmas ellenségére, ki felhasználva védtelenségét, mindenéből ki akarja őt fosztani. Lehet, hogy első felindultságában tényleg erre gondolt. Büntesd meg az ellenségemet! Akkor az fűtötte, hogy megfizessen az ellenségének. Még a szabadulásnál is fontosabb lehetett számára a bosszú. Azután talán lassan megváltozott az ige értelme s a szabadulás lett a számára a fontos, nem pedig a bosszú.
Hogy mi ment végbe az özvegy lelkében, arra nincs adatunk, de azt tudjuk, hogy amikor magunk kerülünk hasonló helyzetbe, akkor Isten hallgatása rákényszerít minket imádságunk tartalmának, könyörgésünknek újra meg újra való megfontolására, s ebben a folyamatban lassan megszelídül a könyörgésünk. Emberi indulatok helyett isteni szempontok kezdenek benne érvényesülni, s végül is akaratunk áthasonul Istennek a mi helyzetünkre vonatkozó akaratához.
Amíg hallgat az Atya, beszél az Atya akaratát magyarázó Szentlélek. Hallgass reá!

Ha elgondolkozunk azon, hogy vajon mi indította az özvegyet arra, hogy ügyével a közismerten hamis bíróhoz forduljon, vajon mire alapította azt a reménységét, hogy ügye egy ilyen bíró előtt is kedvező elintézésre számíthat, akkor két indok áll elénk. Az egyik a nyomor, a másik az ügy nyilvánvalóan igazságos volta. Az özvegy nagy nyomorban volt. Nem elég, hogy meghalt a férje, hogy nincs kenyérkeresője, védelmezője, még vagyonkájának romjaiból is ki akarják forgatni, s egészen földönfutóvá tenni. Kőböl van annak a szíve, aki ezen a nyomorúságon meg nem indul. Ezenkívül az ügy egészen világos. Csak a vak nem látja, hogy az egyik oldalon van a hatalom, de a másik oldalon, az özvegyén áll az igazság. Emberileg teljes joggal fordulhatott tehát az özvegy a bíróhoz. Ezt a két indokot adta elő neki. Ezt fejtegette, magyarázta, ismételgette új meg új változatban. Elmondta nyugodtan, tárgyilagosan. Mikor látta, hogy ez nem elég, elmondta izgatottan, szenvedélyesen. Egyszer sírt, máskor talán átkozódott. Egyszer fenyegetődzött, máskor meg könyörgőre fogta a dolgot.
Nem tudjuk, hogyan és milyen irányban ment végbe az özvegyben a könyörgése indokolásának a változása, azt azonban tudjuk, hogy amikor mi kerülünk hasonló helyzetbe, akkor Isten hallgatása lassan elhallgattat minket. Ebben a csendben utolérnek a bűneink. Nem merünk a nyomorúságunkkal érvelni, mert úgy látjuk, megérdemeltük. Csak azt esszük, amit magunk főztünk magunknak. Nem merünk igazságot követelni, mert az igazság az, hogy büntetésnél egyebet Istentől nem érdemelünk. Érveink elnémulnak, s végül nem marad más indokunk, mint az Isten kegyelme, mely Krisztusban megjelent, s amelyre egyedül alapíthatjuk imádságunk indokolását.
Amíg hallgat az Isten, beszél a bűneinkre emlékeztető Szentlélek. Hallgass reá!

Amikor hallgat az Isten, akkor mindig a hitünket próbálja. Aki abbahagyja a könyörgést, nem azért hagyja abba, mert talán beletörődött a nyomorúságába, vagy megingott az ügye igazságába vetett meggyőződése, hanem azért, mert megingott a hite az imádságot meghallgató Istenben. Nem könnyű ez a próbatétel. A nyomorúság szorongat, a szenvedés fáj, emberi igazságérzetünk lázadozik, Isten pedig hallgat. Az emberi türelmetlenség nehezen bírja Isten hosszútűrését, az igazi hit azonban ki tudja böjtölni. Az özvegyasszony kitartásának sem volt semmi emberi támasztéka, mégsem restült meg a könyörgésben. Hite megállta a próbát.
Nálunk talál‑e hitet, amikor hallgatásával meglátogat minket? Csak az a hit bírja ki ezt a próbát, amely a kereszt tövében fakad. Aki a kereszten keresi és találja meg Isten hozzánk való szeretetének bizonyítékát, s akinek ez elég, még ha élete körülményei cáfolni is akarnák Isten szeretetét, aki Pállal vallja: ‘Aki az ő tulajdon Fiának nem kedvezett, hanem őt mindnyájunkért odaadta, mi módon ne ajándékozna vele együtt mindent minekünk’ (Róm 8,32), azt nem ingatja meg Isten szeretetébe vetett hitében, ha olyannak mutatkozik is Isten, mint a példázatbeli hamis bíró.
Amíg hallgat az Atya, beszél a keresztre mutató Szentlélek. Hallgass reá!

A példázat nem beszél arról, hogy miképp fogadta az özvegy a neki igazságot szolgáltató, s őt ellenségétől megszabadító ítéletet. Bizonyos, hogy ujjongó örömmel és hálával. Ha azonnal megkapta volna mindezt, mikor a kérését először előterjesztette, akkor is hálás lett volna érte, de sokkal kevésbé. Magától értetődőnek tartotta volna, hogy így történt minden. Ha másodszori könyörgésére kapta volna meg, akkor már hálásabb lett volna érte. És így tovább. Minél későbben kapta meg, amiért könyörgött, annál hálásabb volt azért, hogy megkapta. Nálunk is Isten hallgatásával egyenes arányban nő a hálaadásunk. Sokszor úgy érezzük, hogy épp azért hallgat, mert még mindig nagyon természetesnek tartjuk a segítségét.
Amíg hallgat az Atya, beszél a Szentlélek a füledbe dúdolja szép énekünket: ‘Bár késik néha a segítség, De biztosan eljön végre, Ne zúgolódj, ha nyom az ínség, Utóbb válik üdvösségre. Ami lassan jön, bizonyosabb, Ami késik, kívánatosabb: Légy csendes szívvel!’ (Ker. Én. 374,6). Ámen.”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

LXX/Greek New Testament:
Lc 18.1
jvElegen de; parabolh;n aujtoiÖ" pro;" to; deiÖn pavntote  proseuvcesqai aujtou;" kai; mh; ejgkakeiÖn,
Lc 18.2
levgwn, Krithv" ti" hjÖn ejvn tini povlei to;n qeo;n mh;  fobouvmeno" kai; ajvnqrwpon mh; ejntrepovmeno".
Lc 18.3
chvra de; hjÖn ejn thÖ povlei ejkeivnh kai; hjvrceto pro;" aujto;n levgousa, jEkdivkhsovn me ajpo; touÖ ajntidivkou mou.
Lc 18.4
kai; oujk hjvqelen ejpi; crovnon, meta; de; tauÖta eijÖpen ejn eJautwÖ, Eij kai; to;n qeo;n ouj fobouÖmai oujde; ajvnqrwpon ejntrevpomai,
Lc 18.5
diav ge to; parevcein moi kovpon th;n chvran tauvthn ejkdikhvsw  aujthvn, iJvna mh; eij" tevlo" ejrcomevnh uJpwpiavzh me.
Lc 18.6
EijÖpen de; oJ kuvrio", jAkouvsate tiv oJ krith;" thÖ" ajdikiva" levgei:
Lc 18.7
oJ de; qeo;" ouj mh; poihvsh th;n ejkdivkhsin twÖn ejklektwÖn aujtouÖ twÖn bowvntwn aujtwÖ hJmevra" kai; nuktov", kai;  makroqumeiÖ ejp! aujtoiÖs_
Lc 18.8
levgw uJmiÖn oJvti poihvsei th;n ejkdivkhsin aujtwÖn ejn tavcei. plh;n oJ uiJo;" touÖ ajnqrwvpou ejlqw;n ajÖra euJrhvsei th;n pivstin ejpi; thÖ" ghÖs_
Vulgata:
Lc 18.1
dicebat autem et parabolam ad illos quoniam oportet semper orare et non deficere
Lc 18.2
dicens iudex quidam erat in quadam civitate qui Deum non timebat et hominem non verebatur 
Lc 18.3
vidua autem quaedam erat in civitate illa et veniebat ad eum dicens vindica me de adversario meo
Lc 18.4
et nolebat per multum tempus post haec autem dixit intra se et si Deum non timeo nec hominem revereor 
Lc 18.5
tamen quia molesta est mihi haec vidua vindicabo illam ne in novissimo veniens suggillet me
Lc 18.6
ait autem Dominus audite quid iudex iniquitatis dicit
Lc 18.7
Deus autem non faciet vindictam electorum suorum clamantium ad se die ac nocte et patientiam habebit in illis
Lc 18.8
dico vobis quia cito faciet vindictam illorum verumtamen Filius hominis veniens putas inveniet fidem in terra
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Lk. 18,1
Arról is mondott nekik példázatot, hogy mindenkor imádkozniuk kell, és nem szabad belefáradniuk. [Róm 12,12;  Ef 6,18;  1Thessz 5,17]
Lk. 18,2
Ezt mondta: „Az egyik városban volt egy bíró, aki az Istent nem félte, az embereket pedig nem becsülte.
Lk. 18,3
Élt abban a városban egy özvegyasszony is, aki gyakran elment hozzá, és azt kérte tőle: Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben. [2Móz 22,21-23;  Ézs 1,17]
Lk. 18,4
Az egy ideig nem volt rá hajlandó, de azután azt mondta magában: Ha nem is félem az Istent, és az embereket sem becsülöm,
Lk. 18,5
mégis, mivel terhemre van ez az özvegyasszony, igazságot szolgáltatok neki, hogy ne járjon ide, és ne zaklasson engem vég nélkül.”
Lk. 18,6
Azután így szólt az Úr: „Halljátok, mit mond a hamis bíró!
Lk. 18,7
Vajon az Isten nem szolgáltat‑e igazságot választottainak, akik éjjel-nappal kiáltanak hozzá? És várakoztatja‑e őket? [ Zsolt 55,17-18]
Lk. 18,8
Mondom nektek, hogy igazságot szolgáltat nekik hamarosan. De amikor eljön az Emberfia, vajon talál‑e hitet a földön?”
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
Károli (revideált):
Luk. 18,1
Monda pedig nékik példázatot is arról, hogy [Róm. 12,12.  1 Thess. 5,17.] mindig imádkozni kell, és meg nem restülni;
Luk. 18,2
Mondván: Volt egy bíró egy városban, a ki Istent nem félt és embert nem becsült.
Luk. 18,3
Volt pedig abban a városban egy özvegyasszony, és elméne ahhoz, mondván: Állj bosszút értem az én ellenségemen.
Luk. 18,4
Az pedig nem akará egy ideig; de azután monda ő magában: Jól lehet Istent nem félek és embert nem becsülök;
Luk. 18,5
Mindazáltal mivelhogy nékem terhemre van ez az özvegyasszony, megszabadítom őt, hogy szüntelen reám járván, ne gyötörjön engem.
Luk. 18,6
Monda pedig az Úr: Halljátok, mit mond e hamis bíró!
Luk. 18,7
Hát az Isten nem áll‑é bosszút az ő választottaiért, kik ő hozzá kiáltanak éjjel és nappal, ha hosszútűrő is irántuk?
Luk. 18,8
Mondom néktek, hogy bosszút áll értök hamar. Mindazáltal az embernek Fia mikor eljő, avagy talál‑é hitet e földön?
Szent István Társulati Biblia:
Az igazságtalan bíró
Lk 18,1
Egyszer arról mondott nekik példabeszédet, hogy szüntelen kell imádkozni, és nem szabad belefáradni.
Lk 18,2
Így szólt: „Az egyik városban élt egy bíró, Istentől nem félt, emberektől nem tartott.
Lk 18,3
Élt abban a városban egy özvegyasszony is. Elment hozzá, s kérte: Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben.
Lk 18,4
Egy ideig vonakodott, aztán mégis így szólt magában: Igaz, Istentől nem félek, embertől nem tartok,
Lk 18,5
de annyira terhemre van ez az özvegy, hogy igazságot szolgáltatok neki, nehogy végül nekem jöjjön és arcul üssön.”
Lk 18,6
Az Úr így szólt: „Hallottátok, hogy mit mond az igazságtalan bíró?
Lk 18,7
Hát az Isten nem szolgáltat igazságot választottjainak, akik éjjel-nappal hozzá kiáltanak? Megváratja őket?
Lk 18,8
Mondom nektek, hamarosan igazságot szolgáltat nekik. Csak az a kérdés, hogy amikor az Emberfia eljön, talál‑e hitet a földön?”
Káldi Biblia:
Lk 18,1
Monda pedig példabeszédet is nekik arról, hogy szükség mindenkor imádkozni, és meg nem szűnni; [Sirákf. 18,22. Tessz. I. 5,17.]
Lk 18,2
így szólván: Vala egy biró bizonyos városban, ki Istent nem félt, embert nem becsült.
Lk 18,3
Vala pedig egy özvegyasszony is azon városban, és hozzá jöve, mondván: Tégy nekem igazságot ellenségem ellen.
Lk 18,4
És nem akart sok ideig. De azután mondá magában: Noha az Istent nem félem, az embert sem becsülöm:
Lk 18,5
mindazáltal mivel alkalmatlankodik ez özvegyasszony, igazságot teszek neki, nehogy végtére eljövén, szidalmazzon engem. *
Lk 18,6
Mondá pedig az Úr: Halljátok, mit mond az igazságtalanság birája. *
Lk 18,7
Vajjon tehát az Isten * nem tesz‑e igazságot az ő választottainak, kik éjjelnappal kiáltanak hozzája, és késedelmes lesz‑e irántok? **
Lk 18,8
Mondom nektek: Hamar megmenti őket. Azonban mikor eljön az ember fia, * vajjon talál‑e hitet a földön? **
Káldi Neovulgáta Biblia:
Lk 18,1
Arról is mondott nekik egy példabeszédet, hogy szüntelen kell imádkozni és nem szabad belefáradni.
Lk 18,2
Így szólt: »Az egyik városban volt egy bíró, aki Istentől nem félt és embertől nem tartott.
Lk 18,3
Volt abban a városban egy özvegyasszony is, aki elment hozzá és kérte: „Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben!”
Lk 18,4
Az egy ideig nem volt rá hajlandó. Azután mégis így szólt magában: „Bár Istentől nem félek, és embertől nem tartok,
Lk 18,5
mégis, mivel terhemre van ez az özvegyasszony, igazságot szolgáltatok neki, nehogy végül is idejöjjön és arcul üssön.”«
Lk 18,6
Azután így szólt az Úr: »Hallottátok, mit mond az igazságtalan bíró?
Lk 18,7
Hát Isten nem szolgáltat‑e igazságot választottainak, akik éjjel-nappal hozzá kiáltanak? Vajon megvárakoztatja őket?
Lk 18,8
Mondom nektek: hamarosan igazságot szolgáltat nekik. De amikor eljön az Emberfia, vajon talál‑e hitet a földön?«
Aranyos Biblia:
Luk. 18.1
Monda pedig példabeszédetis nékiek nékiek [Róm. 12:12. 1 Thes. 5:17.] mindenkor imádkozniok kellene, és nem kellene abban megrestülniek,
Luk. 18.2
Ezt mondván: Vala egy Biró egy néminémü városban, ki az Istent nem féli vala, és senkit nem betsül vala.
Luk. 18.3
Vala pedig abban a’ városban egy özvegy aszszony-állat, melly ahoz méne, mondván: Allj boszszút én érettem az én ellenségemen.
Luk. 18.4
Az pedig nem akará sok ideig; azután pedig monda ö magában: Jóllehet az Istent nem félem, és senkit nem betsülök.
Luk. 18.5
Mindazáltal, mivelhogy nékem bántásomra vagyon ez özvegy aszszonyi-állat, megszabadítom ötet, hogy szüntelen reám járván ne úntasson engemet.
Luk. 18.6
Monda pedig az Ur: Halljátok mit mond e’hamis Biró.
Luk. 18.7
Az Isten pedig nem állé boszszút az ö választottiért, kik ö hozzá kiáltanak éjjel és nappal, ha érettek való boszszú állását elhalasztja is?
Luk. 18.8
Mondom néktek, megszabadítja öket hamar. Mindazáltal, az embernek Fia mikoron eljövénd, avagy találé hitet e’ földön?
Luther Biblia:
Lk 18,1
Er sagte ihnen aber ein Gleichnis darüber, daß sie [1. Thess 5,17] allezeit beten und nicht nachlassen sollten,
Lk 18,2
und sprach: Es war ein Richter in einer Stadt, der fürchtete sich nicht vor Gott und scheute sich vor keinem Menschen.
Lk 18,3
Es war aber eine Witwe in derselben Stadt, die kam zu ihm und sprach: Schaffe mir Recht gegen meinen Widersacher!
Lk 18,4
Und er wollte lange nicht. Danach aber dachte er bei sich selbst: Wenn ich mich schon vor Gott nicht fürchte noch vor keinem Menschen scheue,
Lk 18,5
will ich doch dieser Witwe, [Kap 11,7. 8] weil sie mir soviel Mühe macht, Recht schaffen, damit sie nicht zuletzt komme und mir ins Gesicht schlage.
Lk 18,6
Da sprach der Herr: Hört, was der ungerechte Richter sagt!
Lk 18,7
Sollte Gott nicht auch Recht schaffen seinen Auserwählten, die zu ihm Tag und Nacht rufen, und sollte er’s bei ihnen lange hinziehen?
Lk 18,8
Ich sage euch: Er wird ihnen Recht schaffen in Kürze. Doch wenn der Menschensohn kommen wird, meinst du, er werde Glauben finden auf Erden?
King James:
Luk. 18,1
And he spake a parable unto them to this end, that men ought always to pray, and not to faint;
Luk. 18,2
Saying, There was in a city a judge, which feared not God, neither regarded man:
Luk. 18,3
And there was a widow in that city; and she came unto him, saying, Avenge me of mine adversary.
Luk. 18,4
And he would not for a while: but afterward he said within himself, Though I fear not God, nor regard man;
Luk. 18,5
Yet because this widow troubleth me, I will avenge her, lest by her continual coming she weary me.
Luk. 18,6
And the Lord said, Hear what the unjust judge saith.
Luk. 18,7
And shall not God avenge his own elect, which cry day and night unto him, though he bear long with them?
Luk. 18,8
I tell you that he will avenge them speedily. Nevertheless when the Son of man cometh, shall he find faith on the earth?

Lc 18,1
Et il leur disait une parabole sur ce qu'il leur fallait prier sans cesse et ne pas se décourager.
Lc 18,2
"Il y avait dans une ville un juge qui ne craignait pas Dieu et n'avait de considération pour personne.
Lc 18,3
Il y avait aussi dans cette ville une veuve qui venait le trouver, en disant: Rends-moi justice contre mon adversaire!
Lc 18,4
Il s'y refusa longtemps. Après quoi il se dit: J'ai beau ne pas craindre Dieu et n'avoir de considération pour personne,
Lc 18,5
néanmoins, comme cette veuve m'importune, je vais lui rendre justice, pour qu'elle ne vienne pas sans fin me rompre la tęte."
Lc 18,6
Et le Seigneur dit: "Ecoutez ce que dit ce juge inique.
Lc 18,7
Et Dieu ne ferait pas justice à ses élus qui crient vers lui jour et nuit, tandis qu'il patiente à leur sujet!
Lc 18,8
Je vous dis qu'il leur fera prompte justice. Mais le Fils de l'homme, quand il viendra, trouvera-t-il la foi sur la terre?"

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/