Title: Kedves 樽ammon�
Subject: Lk 16,10-12. - H皛馮 a hamis mammonon - Szenth疵oms疊 u. 4.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. július 3. 0:12
Tárgy: Lk 16,10-12. - Hűség a hamis mammonon - Szentháromság u. 4.

Kedves ’Mammonőrök’!

Aki a kicsit nem érdemli, a nagyot nem becsüli – vonja le az egyszeri és kétszeri ember a tanulságot. De ki adja vissza nekünk azt, ami a miénk? Hű az Isten ― próbáljuk meg a kevés (értékű) felett követni ebben, hogy a sajátunk is a miénk lehessen…

Vázlatkísérlet:
Cím: Hűség a hamis mammonon
Evilági kincsek
Túlvilági kincsek
Evilági hűségből túlvilági birtok

Dilemmára ad okot a perikópa ― vajon legyen szó a szövegkörnyezet szükséges konkrét megvilágítása okán a hamis sáfár példázatáról, vagy maradjunk meg csupán az általánosságok szintjén a hűséggel kapcsolatban?

A hamis sáfár példázatához kapcsolt mondás arról is szól, hogy Isten országában fokozatos előrelépés van. Pl. a rendszerváltáskor sokan jöttek az egyházhoz ― akár visszajöttek korábban elfordultak, akár újonnan érkeztek, akár újonnan megtértek voltak. E nagy lelkesedésben sokan egyszeriben különféle feladatokat akartak vállalni ― sőt, különféle tisztségeket betölteni. Temérdek kár keletkezett az egyházban abból, hogy sok helyütt meg is engedték ezt nekik, megválasztották presbiternek, beállították különféle szolgálatokba. Jézus szavai ugyanis mást mondanak. Azt, hogy mindenki először kicsin bizonyuljon hűnek, és csak fokozatosan kapjon nagyobb feladatokat. Olyan ez, mint a jól bevált hivatali ranglétra volt valamikor ― a takarítástól kellett indulnia a tanoncnak, és aztán lépésről lépésre tanulva és bizonyítva lett mesterré, esetleg igazgatóvá.
Pál is határozottan amellett foglal állást, hogy a gyülekezetben szolgálók ― legyen szó akár lelkészekről (akkoriban: püspök), akár gyülekezeti tagokról (akkoriban diakónus) ― bizonyos kipróbáltság alapján álljanak szolgálatukba: 

A kisebbről a nagyobbra lépésre tanít Jézus nemcsak a gyülekezeti élet terén, hanem épp a hamis mammonról szólva a világi dolgokban. Az előző 40 évben, de az elmúlt 15-ben is milyen sokan buktak el ezen! Kis, apró dolgokon. Hazavittek a gyárból, TSZ-ből ezt-azt ― saját szakállukra. (Más az, amikor pl. egy kekszgyár gyár maga ad lehetőséget arra, hogy bizonyos kvóta alapján a dolgozók ingyen vagy kedvezményesen vihessenek haza a termékekből.) Mennyien buktak el ezen a ! Jézus mostani szavai világossá teszik, hogy a  alól nem lehet kibújni azzal, hogy ez csak egy apróság! Végképp nem azzal, hogy mindenki ezt tette!
A félelmetes éppen az, hogy egyértelműen kifejezi, hogy aki az ilyen apróságokban hűtlennek bizonyul, az bizony a nagyobbakban is hűtlen, aki a földi kincsekkel felelőtlenül bánik, az bizony a mennyeiekre sem méltó! Lehetetlenné teszi Jézus azt az álláspontot, miszerint a világi-polgári életben megengedhetünk magunknak bármiféle lazaságot, csak a lelki-vallási vonalon kell precíznek, hűségesnek lenni Istenhez. A keresztyén élet nem lehet skizofrén élet, amely széthasad egy világi és egy hitbeli tudatra! Aki nem bánik megfelelően az anyagi világ javaival és feladatait nem intézi hűségesen, az nem alkalmas a lelki javak gondozására sem! Akinek zűrös a magánélete, az épp ezért nem alkalmas gyülekezeti szolgálatra.
Legyen pl. bármilyen csiszolt elme, nagy tudós valaki, akinek a családi életén vagy a polgári életén foltok vannak, az nem alkalmas arra, hogy egyházi iskolában, netán a lelkészképzésben tanítson. Hasonlóan meg kell értenünk, hogy valójában már magának a gyülekezeti tagságnak, a Krisztus-követésnek is elengedhetetlen része, hogy a kicsin és sokon egyaránt hűek legyünk ― még érzékenyebb mindez a gyülekezet tisztségviselőire, presbitereire, aztán egyházmegyei, kerületi, országos vonatkozásban. Hozzon bármilyen hasznot a  dolgokban az egyháznak, aki tisztátalan háttérrel rendelkezik, az nem használhat az egyháznak a  dolgokban. Hiába hoz pl. valaki nagy anyagi előnyt az egyháznak, ha lelkiekben rombolja, akkor csak kárt okoz Krisztus népének! Önmagában a tette is, de emellett az is, hogy a pogányok látják az egyház és tagjainak bűneit, és ha maguk ugyan nem csinálnak lelkiismereti gondot mindenféle durva bűnökből, de arra nagyon érzékenyek, ha a keresztyének körében történnek visszásságok. Ilyenkor bizony ránk is igaz Pál szava, és nem lehetünk büszkék rá: 
Egyházunk sok bajának-nyavalyájának sajnos épp az az oka, hogy erre nem vagyunk tekintettel. Hogy olyan anyagiasan gondolkodunk, hogy egyesek csupán a hamis mammonnal és annak imádatával törődnek, ráadásul már itt hűtleneknek bizonyulnak ― és ezt eltűrjük, a felelősök elnézik. Csak egy pl.: a tantestület úgy dönt, hogy egyik gyermek magatartása és tanulmányi eredményei, szorgalma, stb. alapján nem való az (egyházi) iskolába, így eltanácsolják. Aztán az apuka ad egy 2 milliós adományt, és ennek  kiköveteli fiacskájának az igazgatónál, hogy ne csak maradjon az iskolában, de még külön kiemelt padja is legyen a terem oldalán, merőlegesen a többi diák előre néző padjára, és a tanároknak természetesen mosolyogva kell fogadni mindezt. Komolyan gondoljuk, hogy ilyen lelki rombolásra bárkinek jogot ad a mammon?!?
Bizonyára sorolhatnánk még sokféle mammonnal és lelkiekkel kapcsolatos esetet, mintegy jogi eseteket, amelyekben igen óvatosaknak kell lennünk. Másfelé vezet, hogy sajnos a mai jogalkotással magával is bajok vannak, és ilyen helyzetekben nehéz megtalálni a helyes utat, sőt, van, amikor inkább Istennek kell engedelmeskedni, mint az embereknek. Azonban a jogalkotási visszaélések nem a mi oldalunk problémái, hiszen nem mi vagyunk e folyamatok részei, hanem zsinati atyáink és honatyáink. Nekünk arra kell figyelnünk, hogy a magunk apró és nagy ügyeiben legyünk becsületesek egyformán. Legyen hát komoly figyelmeztetés számunkra Jézus szava, hogy az ilyen csapdáktól igyekezzünk megmenekülni, és legyünk életünk minden terén hűségesek, megbízhatóak. E nélkül ugyanis Isten nem bízza ránk az igazi javakat sem!

A kicsin és sokon való hűség egy nevelési folyamat. Ahogyan a gyermeknek is szüksége van, hogy először apróbb, tulajdonképpen lényegtelen kérdésekben kapjon lehetőséget az önállóságra, majd ezekben előrehaladva lépésenként tanulja meg mi a felelősség, mi a hűséges eljárás. Valójában ilyen a gyülekezeti szolgálat  megbízatása is ― nemcsak arról van szó, hogy előbb  kell, hanem arról is, hogy épp a kipróbálással nemcsak a gyülekezet ― és általa végső soron Krisztus ― próbálja ki az embert, hanem az illető is kipróbálja a feladatokat és önmagát, és fokozatosan fejlődhet a  szükséges eszességben és tudásban is, és a  szükséges bölcsességben és ismeretben (teológiában) is.

A kevesen való hűséget követeli meg Jézus ― érdekes azonban, hogy felsőfokban áll, tehát a legkevesebbet. Vagy ahogyan a latin fordítás hozza: a minimumot. Ha a minimumon hűtlenek vagytok ― azaz még a minimumot sem tudjátok teljesíteni ―, akkor hogyan bíznának rátok sokat, az igazit? Mert igaza van nak, hogy itt nem csupán a mennyiségi minimumról ill. sokról (elegendőről?), hanem sokkal inkább a minőségi minimumról ill. sokról van szó. Aki még a beugró kérdésekre se tud választ adni, az hogyan mehetne be magára a vizsgára? Aki még a minimumot sem teljesíti, az hogyan képzelheti, hogy beengedik a mennybe?

Sokszor halljuk, hogy fő az egészség. Jézus azonban inkább arról beszél, hogy fő az üdvösség. Az egészség, mint evilági tényező, a minimális fontossághoz tartozik, míg az üdvösség a sokhoz. Hitben élve mienk lehet az üdvösség ― akár betegen is. Hiába van azonban egészségünk, ha nincs üdvösségünk. Mert a halál után se a mammon mennyisége, se az egészség foka nem számít, hanem kizárólag az, hogy Isten ránk bízta‑e a sokat, az, ami igazán a miénk. A miénk, mert átvihetjük a halál révén, a nagy határátlépéskor, és senki nem veszi el tőlünk. Még az életnél is fontosabb ― hiszen azt szintén letesszük a halállal, ellenben az üdvösséget nem: aki már ebben az életben megszerezte az igazi, az örök Életet, az tovább is viheti azt!

:
„Lk 16,10
A ‘csekély’ itt a földi javakat jelenti. Isten ez alapelv szerint intézkedik; a ki csekélyben hív, nagyban is az; tehát csekélyben is bizonyítsuk be iránta hűségünket, ha nagyra, mennybe óhajtunk emeltetni.
Lk 16,10
a mennyei adományok jó használásában; mert az ilyennél van a szeretet Szentlelke, ki őt helyesen vezérli. Azonban Krisztus itt közmondásképen szól; a közmondások pedig, habár nem mindig, de többnyire találók.
Lk 16,11
Ha nem vagytok hívek az idegen, igazságtalan javak (lásd 8-ik jegyz.) kezelésében, mikép lehetne rátok bízni a mennyei, a valódi javakat?
Lk 16,12
Miénk az isteni, a mennyei, mert mi Isten képére vagyunk teremtve, tehát isteni nemből valók. Ha ti hívtelenek voltatok a földi javak kezelésében, melyek rátok nézve idegenek, a mennyiben csak sáfárkodástokra adattak, és nem lényetekhez tartozók: Isten nem adhatja meg nektek, a mi származástoknál, természeteteknél fogva titeket illet, s így mintegy tulajdonotok; mert a ki az idegen vagyont eltékozolja, megérdemli, hogy tulajdonát is elveszítse.”

:
„Luk. 16,1–13. A hamis sáfár példázata (13. v.: vö. Mt 6:24).
Amiről Jézus a 15. részben a farizeusokat tanította, abban a tanítványok tisztázottak. Nekik viszont az a tisztáznivaló kérdésük, hogy Krisztus követői új életének hogyan kell kifejeződnie a földi dolgokkal, főként az anyagi javakkal való élésben. Ez a tanítás kezdődik a hamis sáfár példázatával. Az eset közismert lehetett Jézus hallgatói körében, fel is lehettek háborodva rajta. Maga a példázat is sokakban keltett botránkozást: azzal vádolták Jézust, hogy korruptságra tanítja övéit. Pedig a példázat félreérthetetlen, csak nem szabad elfeledkeznünk Jézus példázatainak természetéről. Erkölcstelenségre épp oly kevéssé tanít, ahogyan a tolakodó barát példázata sem buzdít Isten iránti ‘szemtelenségre’ (11:8). A tiszttartóról először azt tudjuk meg, hogy hűtlen vagyonkezeléssel vádolják meg gazdájánál (: az ige jelentése gyakran ‘rágalmaz’). Hogy joggal‑e vagy sem, az nem tűnik ki. – A gazda elbocsátja, és végelszámolást kér tőle. Amíg ezt be nem nyújtja, addig még természetesen egész eddigi rendelkezési joga kezében van. Ahogyan ezzel él, azt a példázat is erkölcstelennek minősíti ( 8. v.), hiszen tetemes kárt okoz gazdájának. A két elbeszélt eset csak kiragadott példa, de már ezekben is mintegy százezer forintos tételekről van szó (50  kb. 18 hl, 20  kb. 73 hl, értékük kb. 500–500 dénár). A példázat értelmét Jézus egyetlen mondatban adja: megdícséri a tiszttartóban azt, hogy számolt helyzetével, kihasználta az alkalmat, és céltudatosan járt el. Ebben állítja példaként a világ fiait a világosság fiai elé (a két megjelölés mutatja, hogy a  itt már nem a példázatbeli gazda, hanem Jézus): törekedjenek ilyen céltudatosan egyetlen céljukra, az üdvösségre. Szükségünk van erre az intelemre, mert sokszor csak egy célnak tartjuk sok más közül az üdvösséget, és nem tudunk mindent feltenni erre az egy lapra, mint akiknek nincs más lehetőségük, akár a hamis sáfárnak a maga fajtája körében és a maga helyzetében. Sohasem tekinthetjük életünk biztosítására szolgáló tényezőnek, szilárd alapnak az anyagi javakat. Ezek csak arra jók, hogy mások javára éljünk velük, és így megnyíljanak előttünk emberi szívek és Isten országa kapui. Persze, ez sem érthető semmiféle számítás irányában: próbának kaptuk a földi javakat, ezeken tanuljuk a mennyeiek iránti hűséget, a kisebbekről a nagyobbakra haladva. Ha a múlékony javakkal hűségesen bántunk, akkor megbízást kapunk az örökkévalókra is. Közben mindig tudnunk kell, hogy a földiek nekünk örökké idegenek, igazán mieink csak a mennyeiek. A kettő világa valóban ‘ég és föld’, és mindenkinek számolnia kell azzal, hogy a földi javakért történő élet nem állhat Isten szolgálatában. Ez nem csupán idő vagy energia kérdése: egymást kölcsönösen kizáró két érzületről, két összeegyeztethetetlen életszemléletről van szó. Vagy emberi érvényesülésünk, vagy Isten szolgálata: a kettő együtt lehetetlen!”

:
„a) A hamis sáfár
Ez a példázat az evangéliumok egyik legnehezebb és legvitásabb perikópája (szelete, porciója, adaga). E ponton a keresztyénséget nagyon súlyos vádakkal illették; legutoljára  húga azzal, hogy Jézus a hűtlen kezelést pártolja.
Maga a történet örök. A sáfár ura vagyonát – vagy annak egy részét – , a maga céljaira fordítja. Mikor jő a vizsgálat, utolsó erejét, befolyását arra használja, hogy magát állásvesztés esetére biztosítsa. Hamis nyugtákat állít ki az adósokkal s az elengedett követelésekből regresszálja [= kártalanítja] magát.
A gazdát nem lehet eszesnek nevezni, mert fölöttébb bízott abban, aki ezt nem érdemelte. Az adósok sem cselekedtek bölcsen, mert egy tiszta jogviszonyt megrontottak, a sikkasztónak bűntársai lettek, s ki tudja, az a 20–50% illegitim nyereség, melyre így tettek szert, nem ment‑e rá arra, hogy majd a sáfár többet zsarol ki tőlük, mint amennyit elengedett. Viszont a hamis sáfár ‘okosan’ cselekedett: egyelőre, belátható időre, megszabadult bűne következményeitől, a szégyentől, a koldulástól, a rabszolgamunkától. – Hogy meddig és milyen áron, Jézus egyenesen nem kérdezi.
Hogyan szabadult tőle meg? – Ismerte a hamis Mammon természetét, hogy ti. megcsalja az embert; de ebből rossz következtetést vont le: ő csalt, hogy megvédje magát. Megcsalta őt is: íme jön a vizsgálat, s ha nem tesz valamit, minden kiderül. Azért tett: megismételt, megtetézett gonoszságot.
Ezek után Jézus nem azt mondja: vessétek meg tehát a Mammont, a tőkét, a pénzt és mint szent koldusok éljétek életeteket. Nem azt mondja: vesd meg a pénzt, a másét is; ne számolj róla, kérd ki, ha számoltatni akarnak. Nem azt mondja, hogy kezdjetek nagy vállalkozásokba, grundoljatok [= alapítsatok] újságot, nyomdát, kórházat, keresztyén hoszpiciumokat [= kórházakat], de ne vezessetek könyvet, ne csináljatok mérleget, mert mindez hitetlenség. Végül azt sem mondja, használjátok fel a keresztyén szó tiszta csengését, az egyház közösségét és roppant erkölcsi tőkéjét, alapítsatok bankot, részvénytársaságot, kezdjetek gazdasági tevékenységet és legyetek milliomosok.
Ellenben azt mondja: Nem szolgálhattok Istennek és a Mammonnak! Döntsetek! Ha egyszer Isten mellett döntöttetek, szabadok lesztek a Mammontól. Ez nem azt jelenti, hogy megvetitek, hogy méltóságotokon alulinak tartjátok róla számot adni, hanem azt, hogy tőle függetlenül szabadon Isten dicsőségére használjátok fel. A vagyon Istené, ti sáfárai vagytok, tiszta kézzel kell kezelni azt, ami az Úré. – Üzleti dolgokban első követelmény a megbízhatóság, mert az emberi gazdálkodás roppant rendszere a bizalomra van felépítve, tehát egy erkölcsi erő az alapja. – Második szabály a munka megbecsülése, dologtalanul senki se élhessen, csak a gyerek, a beteg, az öreg, de ezeket szeretettel tartsák el a dolgozók. – Harmadik szabály az igazságos osztály a végzett munka minősége és mennyisége arányában. ― Negyedik az igénytelenség, az egyszerűség s ezzel együtt a nyereségtöbbletnek erkölcsi, szellemi célok szolgálatára való felhasználása. ― Mindezt el lehet gondolni és meg lehet valósítani kapitalista vagy szocialista (kommunista) termelési rendben is.
Aki a Mammon világában hűtelen, Isten Országában is hűtelen. Aki nem megbízható a pénzzel, nem megbízható az Igével és a Szentlélekkel sem. S aki egy életen át kiállja azt a legnagyobb próbát és leteszi azt a legnagyobb vizsgát, hogy a lényege szerint hamis Mammont úgy kezeli, hogy vele Isten dicsőségét szolgálja s Isten Országának szerez barátokat, valóban olyan nemes, hívő egyéniség, annyira egy az Úr Jézussal s annyira megvalósítja a keresztyén életcélt: Úgy fényljék a ti világosságotok hogy bizonyára befogadják az örök hajlékok.
Még csak azt tesszük hozzá, hogy a  ihletése alatti puritánizmus, keresztyén polgárság, ezt az eszményt a gyakorlatban megvalósította, s ezzel kialakította a nyugati polgári gazdaság kultúráját. Miért ne valósulhatnának meg ezek az elvek a keleti szociális gazdaság kultúrájában?”

:
„Jézus háromféleképpen alkalmazta a példázatot tanítványaira, akiknek együtt kell élniük a hitetlenekkel ezen a világon. Először is, az embernek pénzt is kell áldoznia azért, hogy megnyerjen másokat az Isten országa számára (8b-9. v.). Jézus ezt mondta: (a maguk közötti ügyletekben) Itt választja külön Jézus a tanítványait a hamis sáfártól. A hamis sáfár a ‘világ fiai’ közé tartozott, aki módot keresett arra, hogy kényelmesebbé tegye az életét. Szükséges, hogy a tanítványok, a ‘világosság fiai’ (vö. 11:33-36; Ef 5:8) is okosan (bölcsen, nem csaló módon) intézkedjenek. Jézus nyíltan tanította, hogy a világosság fiainak használniuk kell a (világi értékeket; Lk 9:6). Jézus is használta a világi ‘javakat’ később (13. v.), amikor azt állította, hogy az ember ‘nem szolgálhat Istennek és a mammonnak’. Jézus arra tanított, hogy fel kell használni az anyagi javakat, és nem fölhalmozni, vagy azok szolgájává válni. Az anyagi javaknak kell szolgálniuk a tanítványt, és nem fordítva. A tanítványoknak arra kell használniuk javaikat, hogy ahogyan a hamis sáfár használta ura javait. Ily módon Ha a tanítványok bölcsen használják fel az anyagi javaikat, akkor ez másokat is az Isten országába vetett hitre segít, és arra, hogy elfogadják ezt a tanítást.
Jézus második alkalmazása a 10-12. versben található. Ha valaki hűséges a pénzkezelésében, akkor nagyobb dolgokat lehet rábízni. Az gazdagság (11. v.) kifejezés úgy tűnik, hogy az Isten országa azon lelki javaira utal, amiben a tanítványok részesülni fognak.
Jézus harmadik alkalmazása a példázatból az volt, hogy az ember és a pénznek (13. v.). Ezek egymást kölcsönösen kizáró hatalmak. A pénz szerelme távol visz Istentől (1Tim 6:10); viszont az Isten szeretete azt eredményezi, hogy nem a pénz lesz az ember életének középpontja.”

:
„Ha hűségesek vagyunk sáfárságunkban a kevésen (pénz), akkor hűséleszünk annak kezelésében is, (szellemi kincsek). Másrészt viszont az az ember, aki hűtlen a pénz felhasználásában, amit Isten rábízott, hűtlen akkor is, amikor nagyobb dolgok forognak kockán. A pénz viszonylagos jelentéktelenségét hangsúlyozza az a kifejezés, hogy a 
Ha valaki hűséges a felhasználásában az Úrért, nehezen várhatja tőle, hogy bízzon rá. A pénzt nevezi, bár nem önmagában gonosz. Valószínűleg semmi szükség sem lenne rá, ha a bűn nem jött volna be a világba. A pénz azért mert általában másra használják, nem Isten dicsőségére. Itt ellentétben áll az A pénz értéke bizonytalan és időleges; a szellemi valóságok értéke állandó és örök.
A 12. vers pedig megkülönbözteti azt, ami a másé, és azt, tiétek. Minden, amink van, pénzünk, időnk, tehetségünk, Istené, és érette kell ezeket felhasználnunk. Az, ami arra a jutalomra utal, amit ebben és az eljövendő életben fogunk aratni, mint Krisztusért végzett hűséges szolgálatunk eredményét. Ha nem voltunk hűségesek abban, ami az övé, hogyan adhatná nekünk, ?
Teljesen lehetetlen, hogy dolgokért, és ugyanakkor éljünk. Ha a pénz uralkodik rajtunk, nem tudunk igazán szolgálni az Úrnak. Ahhoz, hogy vagyont gyűjtsünk, legjobb erőinket erre a célra kell fordítanunk. Ezt cselekedve megraboljuk Istent attól, ami valójában az övé. Ez a megosztott hűség: keverednek az indítékok, a döntések nem határozottak. Ahol a kincsünk van, ott van a szívünk is. Abbéli erőfeszítésünkben, hogy vagyont gyűjtsünk, a szolgálunk. Teljesen lehetetlen ugyanakkor A mammon pedig igényt tart mindenre, amink van és amik vagyunk: estéinkre, hétvégéinkre, arra az időre, amit az Úrnak adhatnánk.”

:
„A MAMMON TRÓNFOSZTÁSA
Lukács 16,9-13
A mammon szó arám eredetű, jelentése a ‘bízni’ igéből eredően az, amibe az ember bizalmát veti. Az vehető ki Jézus szavaiból, hogy a népi hiedelmek alapján adottnak veszi létezését, de csak annyiban tekinti személynek, amennyiben az ember tette azzá. A nevet olyan anyagi javak megnevezésére használták, amelyekhez az ember igaztalan úton jutott hozzá, s aztán bálvánnyá tette, de amely be fogja csapni a benne bízót, mert nem váltja valóra a hozzá fűzött vérmes reményeket. Jézus szerint eredetében és a váradalmak végkimenetelére tekintettel is ezért ‘hamis’.
És mégis bánni kell vele, mert az élettel együtt jár, hogy pénz és mindenféle anyagi javak kellenek a fenntartásához. Mi hát a teendő? Elsőrenden is azt mondja Jézus, hogy maradjon meg eszközi szerepében, ne engedjük meg neki, hogy a fejünkre nőjön, s főként ne tegyük bálvánnyá. Szolgáljon nekünk, s ne mi szolgáljunk neki. Ily módon lehetségessé válik, hogy a trónja fosztott mammonnal is lelki hasznunkat szolgáljuk.
Miként értsük azt, hogy szerezzünk barátokat a hamis mammonnal? Ha az ember nem esik a ‘gazdagság csábításának’ (Mk 4,19) tőrébe, hanem szeretete segítő tettekben gyümölcsözik, akkor ennek többszörös áldása hárulhat vissza életére. Először is megfosztotta a mammont neki tulajdonított hatalmától, aztán jót tett emberekkel anélkül, hogy ez különleges érdem volna és jutalmat várna érte. Azt azért szabad tudnia, hogy Isten éber angyalai számon tartják a hit gyümölcseit, s ez a tudat elég is annak, aki szándékosan szorítja vissza a hamis mammont eszközi helyzetébe, s ezzel megfosztja mítoszától és vélt hatalmától. A mammonnal bánni kell tudni, s ez nehezebb, mint hozzá sem érni vagy eldobni magunktól. ― Ha ilyen módon az angyalok barátainkká lesznek, erősödhet bizonyosságunk, hogy majd befogadnak bennünket az örök hajlékokba. Minta lombsátor-ünnep sátrai, úgy várják Isten gyermekeit amaz örök hajlékok.
Még tovább is folytatódik a mammon trónfosztása, mert Jézus egyszerűen ‘kevés’-nek nevezi azt, amin a fönti módon kell ‘hűnek’ bizonyulnunk. Aki pedig kiállta ennek a próbáját, az részesül a több, az igazi sáfárságban. Sőt a mammon a ‘másé’ (12), nincs részletezve, hogy ki az a más. Ha ezzel a tőlünk idegen holmival jól bánunk, akkor kapjuk meg azt, ami igazán a mienk. Az üdvösség tehát nem valami tőlünk idegen, hanem egészen nekünk elkészített ajándéka Istennek. De csak a kevesen is hűnek bizonyuló részesedik abban az örömben, hogy Isten maga adja oda neki azt, ami az övé. Mekkora kár, ha valaki meghiúsítja élete nagy megajándékoztatását!
Képtelenség tehát két úrnak szolgálni (1Kir 18,21). A hit olyan mívesség, ahol lehetetlen egyszerre két vasat tartani a tűzben. Isten szeretete nem tűr meg maga mellett bálványokat.”

:
„A példázat különböző értelmezéseit nyújtja, kulcsszavak segítségével. Ezekben a javak felhasználása áll a középpontban, és kiváló példáját nyújtják Lukács kétoldalú gondolkodásnak: a mammon elcsábíthatja a tanítványokat Istentől, mégis fel kell használniuk most a mammont ― adakozásra! A sáfár azt a lelkes reagálást képviseli, amelyet e világ emberei mutatnak egymással való kapcsolatukban, s éles ellentétbe állítja a tanítványok lanyha viszonyulásával Jézus országához. Minden mammon (‘amibe az ember a bizalmát veti’) ehhez a gonosz korszakhoz tartozik. A tanítványoknak mennyei tőkébe kell átváltaniuk a mammont, azáltal, hogy megosztják másokkal, különösen is a szükséget szenvedőkkel. Ld. a 12,33-34-et. Jézusnak ez az adakozásra irányuló parancsa megerősíti a változatlan érvényességét (ld. 16,16-17) annak, amit a törvény és a próféták parancsolnak az adakozásról (16,29-31). A 16,9 és az 1Tim 6,18-19 közötti párhuzammal kapcsolatban ld. S. G. Wilson: London 1979, 50. A példázatnak ez az alkalmazása a naponkénti hűség szükségességét emeli ki.  Ha a tanítványok nem osztják meg javaikat, nem bízzák majd rájuk a valódi, mennyei valóságot.  Ha a tanítványok megosztják javaikat, amelyek kölcsönben vannak náluk valaki mástól, ti. Istentől, akkor övék lesz a mennyeknek kincse, mint saját, elidegeníthetetlen tulajdonuk. Ld. Marshall: 624.  A tanítvány kizárólagos hűséggel tartozik Istennek, különben a mammon fogságába esik, s úgy hűséges Istenhez, ha a mammont megosztja másokkal, főleg a nélkülözőkkel.”

:
„b) ISTEN ÉS A MAMMON 16,9―18.

: aramei nyelven : a rabbinista és a kumráni irodalomban a hamis úton szerzett vagyont jelenti; Lukácsnál azonban lehet genitivus qualitatis: hamis vagyon, mert megcsalja az embert, cserben hagyja a döntő pillanatban; : véget ér, elfogy, kihagy, elenyészik, ti. amikor az ember meghal, véget ér a mammon segítő ereje: kihagy.

családtag, a ház ura körül szolgáló rabszolga.

…
Két úrnak szolgálni?
Lukács különböző forrásokból igesorozatot állít össze, amely a példázat mondanivalóját egészíti ki, és fűzi tovább. Valamennyiben az anyagi javakhoz való viszony áll homloktérben, de egybevetve az üdvösség javaival. Az ige azt a felhívást mondja ki, amit már a hamis gondnok példázatából leszűrhettünk: ‘Szerezzetek magatoknak barátokat a hamis mammonból.’ A hamis mammon az Ótestamentumban ismeretlen, de a rabbinista és kumráni iratokban közkeletű kifejezés, és a hamis úton szerzett vagyont jelenti. Lukácsnál lehet az az értelme, hogy hamis, mert megcsalja és cserbenhagyja az embert, amikor ‘elfogy’ vagy ‘végetér’, pontosabban értéktelenné válik az ember számára. Ez egyesek szerint a halál órája, mások szerint az utolsó ítélet. Utóbbira emlékeztet az örök hajlék kifejezés. A barátok lehetnek a jó cselekedetek vagy az emberek, akik utolsó ítéletkor mellettünk tanúskodnak, mert az anyagi javakkal segítséget nyújtottunk. Jézus tehát azt követeli, hogy az anyagi javakhoz való viszonyunkat gondoljuk végig halálunk és az utolsó ítélet felől. Mert akkor csak az lesz javunkra, amit nem tartottunk meg magunknak. A következő ige a hűséget hangsúlyozza a csekélyen és a sokon. A csekély a földi javakat, a sok az üdvösség javait jelenti, amelyeket Jézustól kapunk. Mindkettőre érvényes, hogy nem a mienk, csak ránk van bízva. Istené minden földi és örökkévaló jó. Ez Jézus etikájának egyik legjelentősebb tétele. Gondnokok, sáfárok vagyunk. A hűség pedig azt jelenti, hogy nem tekintjük magunkénak azt, amit Istentől kaptunk, akár lelkiekben, akár anyagiakban, hanem az ő akarata szerint szolgálunk vele egymásnak. Ez és a következő ige a kétféle sáfárságot szoros összefüggésbe hozza, és bármennyire is meglepőnek látszik, az anyagi javakkal való sáfárkodást teszi első helyre. Aki nem tud Isten akarata szerint bánni az anyagi javakkal, az alkalmatlan Jézus szerint az evangélium szolgálatára. Egy újabb ige az anyagi javakat idegen javaknak mondja, mert azokat Isten átmenetileg bízza ránk. Ezzel szemben az örökkévaló javak a ‘mienk’, mert azok a földön is és a mennyben is a mienk: ha Isten megadta, akkor a halál nem veszi el. Ez a végtelenül sűrített példázat azt következteti ebből, hogy az ‘idegen’, tehát földi javakkal híven kell gazdálkodnunk, hogy Isten reánk bízza a ‘mienket’, az örökkévaló javakat. Végül élére állítja a kérdést az életből vett rövid hasonlattal: ‘Egy házi rabszolga sem szolgálhat két úrnak.’ Figyeljük meg: nem a mammon áll szemben Istennel, hanem a mammon szeretete és szolgálata Isten szeretetével és szolgálatával. Aki az anyagi javakat szereti, és annak megszerzését teszi élete céljává, az nem tudja Istent szeretni és neki szolgálni. És megfordítva: aki Istent szereti és neki szolgál, az nem teheti élete céljává a vagyongyűjtést. Ehhez hozzáértendő, hogy az Isten szolgálata magába foglalja embertársaink megsegítését is.”

:
„(16, 10-13)
10	«Aki hű a kisebb dolgokban, az a nagy
dolgokban is hű, és aki a kevésben hamis,
az a sokban is hamis.
11	Ha tehát a hamis mammonban nem voltatok
hűek, ki bízza rátok az igazi értéket?
12	És ha a máséban nem voltatok hűek, ki fogja
odaadni nektek azt, ami a tiétek?
13	Egy szolga sem szolgálhat két úrnak, mert
vagy az egyiket gyűlöli, és a másikat szereti,
vagy az egyikhez ragaszkodik, és a másikat
megveti. Nem szolgálhattok Istennek és a
mammonnak».
A szöveg téma‑, illetve fogalomtársítás alapján kapcsolódik az előző részlethez. Az intéző alakjával a tanítványé kerül szembe (10-12. v.). Az első hamis, illetve hűtlen a második arra hivatott, hogy hűséges legyen; a hűtlen intéző «igaztalan vagyont» 9-11. v.) kezel, a tanítvány pedig arra kapott hívást, hogy valódi javakat igazgasson.
Az igaztalan sáfár magatartása a szerzőt arra készteti, hogy másik szintre helyezve újra tárgyalja és újból megvilágítsa a «hűség» és a vagyonkezelés témáját. Nemcsak az anyagi javakat és az anyagi természetű vagyont kell kezelni, mert másfajta érték és másfajta javak is vannak, amelyek valódiak, magasabb rendűek. Ezek nagyobb buzgóságot, nagyobb igyekezetet, s főként hűséget, becsületességet igényelnek, azaz olyan adottságokat, amelyek a példázatban szereplő sáfárból hiányoztak. Senki sem állíthatja, hogy az igaztalanság csak a nagyszabású műveletekben fordul elő, mert a kis dolgokban is fellelhető. Sőt, a hűség és a hűtlenség jelentéktelen dolgokból születik és bontakozik ki. A szerző nem veszi szemügyre az ellenkező esetet, vagyis azt, amelyben az, aki hűséges vagy igaztalan a sokban, ilyen a kevésben is. Ez ugyanis nyilvánvaló. Ennek ellentettje sokkal tanulságosabb. A jóság vagy a rosszaság csúcsára az ember nem egyik pillanatról a másikra jut el (10. v.). Az utalás figyelmeztetés a jóknak, hogy apró hiányosságokból súlyos vétkek születhetnek. A csalárd intéző, akit az úr megdicsért (8. v.), nem követendő példa, hanem «szerencsétlen» ember, aki elveszítette ura bizalmát és mindazokét, akik még rászorultak volna szolgálataira (11. v.). Olyasvalaki, aki elveszítette hitelét saját környezetében, és így a más megbízatásokhoz vezető utak is lezárultak előtte.
Nem a hamis vagyon, vagyis nem a felhalmozott anyagi javak kezelése a legnehezebb dolog. Ez csupán a magasabb rendű vállalkozások próbaköve. Mint ahogyan a polgári társadalomban a megbukott gondnok más gazdáknál sem kap könnyen új feladatokat, ehhez hasonlóan Krisztus tanítványa sem tarthat igényt arra, hogy eljut majd az igazság mélyebb ismeretére és az üdvösség javainak biztonságos birtoklására, ha nem bizonyította elemi szinten evangéliumi elkötelezettségét. Ha az emberben még helyet kap az igaztalanság, nem költözhet bele ugyanakkor az igazság is (11. v.). Másként fogalmazva: ahhoz, hogy az ország felelős polgáraivá válhassunk, és hogy az ezzel a hivatással járó legnehezebb feladatokat is vállalni tudjuk (vö. 19,17; 1Tim 3,5), mindenekelőtt becsületes embereknek kell lennünk.
Ha az ember az anyagi javak kezelésében vagy használatában, amelyek végső fokon sosem a sajátjai, hanem Istenhez és másokhoz tartoznak, hűtlennek bizonyul, ez elegendő ok arra, hogy alkalmatlannak találtassék sajátjának, azaz a lélek javainak kezelésére (12. v.). Ez még mindig a rossz vagyonkezelő kudarcának tanulsága, amely félelemmel kell eltöltse a híveket, akik arra kaptak hívást, hogy sokkal nagyobb és kockázatosabb «ügyet intézzenek», mint «saját» üdvösségük munkálása. Ha az intéző, akinek csak kevés számlát kellett rendeznie, pórul járt, még inkább megtörténhet ez a kereszténnyel vagy a lelkipásztorral, aki sokkal felelősségteljesebb munkát végez.

Az ősegyház «sáfároknak» (: 1 Kor 4, 1-4) nevezte vezetőit. A Tit 1,7 a közösség «felügyelőjéről» és «sáfáráról» beszél. A Pét 4,10 ugyancsak «jó sáfárokról» vagy «szolgákról» () tesz említést. Nem véletlen, hogy Lukács a tanítványoknak címezi a példázatot (1. v.). A példázat értelmét nem másíthatjuk meg, de nem hagyhatjuk figyelmen kívül Lukács pasztorális céljait sem. Vö. E. Kamlah, id. cikk, 289. o.

Egy feltehetően önállóan áthagyományozott mondás zárja le a buzdítást (13. v.). A hűtlen intéző világa, amelyet Jézus bemutatott és egyben el is ítélt, a pénz rabságának birodalma, amely éppen ezért távol van Istentől és az országtól. Úgy látszik, mintha a gazdagok ― a rendelkezésükre álló nagy vagyon és sok pénz miatt ― szabadok lennének; valójában azonban valamiféle kicsinyes és embertelen zsarnok rabjai. A rabszolgák életét élik, akiknek még csak helyük sincs a társadalmi ranglétrán. A hasonlatot félretéve ez azt jelenti, hogy nincs helyük a nép között és az országban. Aki a pénz igája alá kerül, elveszíti barátságát és kapcsolatát Istennel. Szembenállásuk megmásíthatatlanná, feltétlenné válik. Ezért a «tőkének» legádázabb ellensége maga az Isten. A tőke bukását akarja, hogy létrejöhessen az egyenlő, az egymást barátnak és testvérnek tekintő emberek közössége.
A mammon kifejezés szófejtő elemzése nem vezet egyértelmű eredményre. A kifejezés feltehetően az arám gyökből ered, amely annyit jelent, mint «megbízható támasz», «bizalmat érdemlő», «valódi» dolog; ezért a «vagyon», a «javak» és a «tőke» szinonimája. A «hamis» jelzőt vehetjük a fent kifejtett (jogalap nélküli kisajátítás) értelemben, de jelenthet «nem valódi», «bizonytalan» vagy «megtévesztő» dolgot is. Ha az utóbbi feltevést vesszük alapul, a kifejezés nem a társadalmi egyenlőtlenségeket támadja, hanem azt a rászedettséget vagy tévedést, amelyben sokan élnek azok közül, akik ilyen támaszokat keresnek. Lukács evangéliumában azonban az (igaztalan, hamis) kifejezés nem veszítheti el legközvetlenebb, azaz szociális jelentését.”

Az arám  szó, amelyből a görög  származik, azt jelenti, ami «biztos, megbízható, bizonyos, azt amire számítani lehet és ami szilárd». Az Ószövetségben csak a Sir 31,8-ban szerepel. A rabbinikus irodalomban (Talmud) «tulajdont», «javakat» és «birtokokat» jelent, de gyakorta rosszalló értelemben. Az Újszövetségben csak a Mt 6,24-ben (Lk 16,23) fordul elő és Lukács jelenlegi szövegében, ahol a «Mammon» a vagyont személyesíti meg, amelyet általában igaztalan módon halmoznak fel, illetve amely igaztalan viselkedésformákat szokott kiváltani. Vö. Strack-Billerbeck, i.m., I., 434. o.; F. Hauck, , in G. Kittel, Grande Lessico del N.T., i.m., VI. k., 1047-1054.; H. P. Ruger, , in ZNW 64 (1973), 127-131.

A «mammon» nem egyszerűen a pénzzel azonos, hanem nélkülözhetetlen átviteli eszköz. Maga a tőke is, amennyiben termelési eszköz, a mai társadalom egyik alappillére. Abban az esetben «mammon», ha csupán egyesek hasznát szolgálja, és a többieket, a többséget ínségben hagyja. Vö. G. M. Campos-B. M. Ubach, , in EstBíbl 25 (1966), 77-78.; P. Colella, , in Riv Bibl 19 (1971), 427-428.

Vö. H.-J. Degenhardt, , i.m. 113-115. («Forderungen Jesu: Lk 16,1-31»).

:
„A tékozló fiú példázata egy fiatalemberről beszél, aki eltékozolta vagyonát, mert kicsapongó életet folytatott (lásd: 15,13). Ennek a második részletnek a példázata egy sáfárt állít elénk, aki urának javait tékozolta el, vagy legalábbis ezt állították róla (lásd: 16,1). A két példázat közül az első arra tanít bennünket, hogy ha bűnösen tékozoljuk életünket, de azután, mégha csak a tizenegyedik órában is, visszatérünk Istenhez igazi bűnbánattal és hittel, ő nem veszi számításba azt a tényt, hogy életünket eltékozoltuk, mikor megbocsát és befogad bennünket. A második példázat a történet másik oldalát mutatja be: ha eltékozoljuk életünket, az egy másik értelemben örök következményeket von maga után.
Lehet, hogy a sáfár módszere egyáltalán nem volt jogszerű: nem azt jelenti, hogy azt kell utánoznunk. Utánoznunk kell azonban előrelátását. Megértve, hogy hamarosan meg kell válnia tisztétől, és már nem sokáig rendelkezik ura vagyona felett, arra használta fel hátralevő sáfárságát, hogy barátokat szerezzen magának, akik befogadják házukba, amikor el kell hagynia állását.
Mi hasonló helyzetben vagyunk. Semmi sincs ebben az életben, ami a miénk lenne. Semmit sem hoztunk erre a világra, és semmit sem fogunk kivinni belőle (lásd: 1Tim 6,7). Csupán sáfárok vagyunk. Egy napon mennünk kell, és mindent itt kell hagynunk. Amíg tehát hatalmunkban van, amit Urunk itt ‘hamis mammonnak’ nevez (talán azért nevezi így, mert ebben a zavaros világban nincs megfelelően elosztva), valójában nem arra kell felhasználnunk, hogy megszerezzük az üdvösséget ― hiszen azt semmivel sem fizethetjük meg: mindez ajándék ― hanem arra, hogy barátokat szerezzünk. Nem olyan állhatatlan barátokat, amilyeneket a példázat szerinti tékozló fiú szerzett, hanem olyan barátokat, akik befogadnak majd minket az örökkévaló világba, és örökre barátaink maradnak. ‘Szerezzetek magatoknak barátokat a hamis mammonnal, hogy amikor elfogy, befogadjanak titeket az örök hajlékokba’ (16,9).
Szükségünk van arra, hogy egy kis mindennapi realizmust vigyünk a mennyel kapcsolatos várakozásainkba. Bizonyos szempontból az nem lesz szükségszerűen mindenben más, mint amilyen a mostani élet. Figyelembe kell vennünk, hogy miközben minden hívőt egyformán befogadnak a mennybe, és mindenkit egyformán fognak szeretni, nem egyforma számban lesznek a barátaink. Amikor az elszámoltatás megtörténik, és ismeretessé válik a mennyben, hogy az volt a te áldozati ajándékod, hogy gondoskodtál a János Evangéliuma kinyomtatásáról, amely egy egész pogány néptörzset a Krisztusban való hitre vezetett, nem fog‑e az az egész törzs irántad olyan örök hálát mutatni, amit irántam, aki összetakarított pénzemet valamilyen élvezetemet szolgáló fényűzésre költöttem, nem mutatnak majd. Amikor a Krisztussal, mint Megváltóval való közösségünk kérdéséről van szó, akkor az természetesen egyirányú folyamat, amelyben ő végzi el a teljes megváltást. De amikor a Vele, mint baráttal való közösségünkről van szó, akkor a közösség kétirányú folyamat: ‘Ti barátaim vagytok’, mondja (Jn 15,14), ‘ha azt teszitek, amit én parancsolok nektek’. Ha ez a barátság a mi részünkről itt hiányos, annak ne lenne következménye odaát?
A példázatot követő versekben Krisztus felsorol néhányat azokból az örök különbségekből, amelyeket a hűtlen sáfárság okoz (lásd: 16,10-13). Az igazi és örök gazdagsággal összehasonlítva a hamis mammon nagyon kicsi dolog (lásd: 16,10-11). De az azzal való foglalatoskodásunk elegendő alkalmat nyújt arra, hogy kiderüljön, hűségesek voltunk‑e, vagy hűtlenek. Ha tehát nem voltunk hűek ― mondja Krisztus ― a hamis mammonon, ki bízza ránk az igazi gazdagságot? Ráadásul semmi nem a miénk, amivel ebben az ideig való világban rendelkezünk. Csak letétbe helyezték nálunk egy bizonyos időre. Az örökkévaló világban ez másképpen lesz. Ott igazi örökség vár ránk, amelyre a szövetség szerint ígéretünk van Krisztus révén (lásd: Gal 3,15-29). De más tulajdonosnak lenni a tulajdon aktív, gyakorlati kezelőjének lenni. Ha tehát ebben az életben nem voltunk hűségesek azon, ami Másé volt, ki fog minket saját tulajdonba helyezni, amit aktívan kezelhetünk az eljövendő korszakban (lásd: 16,12)? Végül pedig a mammonnak itt, ebben az életben történő felhasználásában egy rendkívül fontos dolog forog kockán. Felhasználhatjuk a mammont Isten szolgálata közben és érdekében; vagy szolgálhatjuk a mammont, önmagáért. Ha az utóbbi szerint cselekszünk, Isten azt látja, hogy lebecsüljük Őt, és a második helyre rangsoroljuk (lásd: 16,13). Senki sem gondolhatja, hogy egy ilyen, az Isten lebecsülésében eltöltött élet nem jelent majd megkülönböztetést az örökkévalóságban.”

:
„Szentháromság ünnepe után
4. vasárnap
Aki hű a kevesen, a sokon is hű az, és aki a kevesen hamis, a sokon is hamis az. Ha tehát a hamis mammonon nem voltatok hűek, ki bízza rátok az igazit? És ha másén nem voltatok hűek, ki adja oda nektek azt, ami a tietek? (Lk 16,10-12)
‘VEZESS MINKET, HŰ URUNK!’
Éveink számának gyarapodásával vannak események és helyek, melyek egyre nagyobb jelentőségűek lesznek számunkra. A szülőfalu, ahol gyermekéveink teltek, mely a világra való rácsodálkozásunk színtere volt. A város, amihez diákéveink, ifjúságunk vidám vagy némely fájó emléke köt. Ahol a nagybetűs Életre készültünk, ahol barátságok szövődtek, ahol emberséget és tudást gyűjthettünk szívünkbe, agyunkba, mint szorgos méhek a mézet a kaptárba. S ki ne emlékezne hálaadással a településre, ahol a hivatása, a házassága indult, vagy amely gyermekei születésének helye volt? Családi körben ezért emlegetjük sokszor Ostffyasszonyfát és Csöngét. Ez utóbbihoz mindig hozzáteszem: vasi faluk igazgyöngye, muzsikál a neved, Csönge. Máskor talán emlékezetünk filmkockáin megjelenik egy árnyas fa, egy napsütötte domboldal, egy mosolygó arc. Szinte érezzük egy virágcsokor illatát, s újra a fülünkbe cseng egy-egy dallam, amit hallottunk egyszer vagy énekeltünk magunk is. Az idő múlásával mindez nem elhalványul, eltűnik, hanem még értékesebbé lesz. Kitörölhetetlenül bennünk marad. Diákéveink városa sem csak érettségi találkozókon áll közel szívünkhöz, hanem mindig. Számomra ilyen ajándék az az idő, amit a hűség városában tölthettem. Sopron a ‘Civitas fidelissima’ megtisztelő címet azért kapta, mert vérzivataros magyar történelmünk döntő pontján polgárai, a környék falvaival együtt, 1921. december 14-én egy népszavazáson úgy döntöttek: anyanyelvüket megőrzik, de Magyarországhoz tartozónak vallják magukat. Nagyobb lehetőséget, több jövő ígéretét jelenthette volna az Ausztriához tartozás, de Sopron, amint erre a Hűség kapu felirata emlékeztet, hűséges maradt. Ehhez a városhoz kötődött édesapánk életének egy döntő élménye. Záró szigorlata után a soproni utcán sétált idős professzorával. A Szentírás és élete tapasztalatát summázó Prőhle professzor a szolgálatba indulónak ezt mondta: ‘bárhova kerülsz, fiam, akár káplán leszel egy esperes mellett, akár egy falu papja, egy a fontos: a hűség!’
Lehet‑e, merünk‑e napjainkban a hűségről beszélni, gondolkodni s ily módon élni? Hiszen globalizálódó világunkban, amikor határok elmosódásáról esik szó, nem egyszer kultúravesztés fenyeget nemzeteket egészséges önértékelésük és önbecsülésük hiányában, nem korszerű a hűség. Vannak, akik fennen hirdetik, nem lokálpatriótákra, hanem kozmopolitákra van ma szükség. Sajnos újra meg újra fölbukkan az ‘én mindenhol otthon vagyok’ tetszetős jelszava, vagy ami még kétségbeejtőbb, kísért ‘a haza ott van, ahol legtöbbet kapok, legjobban boldogulok’ gondolkodásmód. Valóban ósdi és idejétmúlt nemes hagyományaink ápolása, szülőföldünkhöz, anyanyelvünkhöz, hitvallásunkhoz való ragaszkodásunk? Merre tartson az Isten igéjén tájékozódó ember? Hű hazafi legyen vagy világpolgár is lehet? Az Úr áldásával kísért házaséletben járjon, holtáig el nem hagyva párját, vagy ‘nyitott’ házasságban törheti össze mások és saját szívét? Jézus szavai segítenek a válaszadásban, az eligazodásban életünk minden területén. Járja át szívünket a kevésen való hűségről megszólaló Úr üzenete, mikor ilyen s ehhez hasonló kérdések fölvetődnek bennünk!
Figyeljünk először is a megszólalóra, Jézus Krisztusra! Aki szólít és biztat bennünket, az nem más, mint annak a küldötte, egyszülöttje, akiről így tanúskodik az Írás: (5Móz 32,4b) S erről énekel Dávid is, amikor Isten vezetését kéri: (Zsolt 25,10) Fenyegetett, veszélyekkel teli helyzetben is vallja a zsoltáros: (Zsolt 91,4). Istennek a teremtett világhoz és teremtményeihez való hűsége ― hogy minket gyermekeiként szeret ― kiábrázolódott, megmutatkozott Fiában, Krisztusunkban. Halálig Atyjának engedelmes Jézusunk biztat bennünket, s figyelmeztet minket arra, hogy hűségesek legyünk.
Hol és miben vár tőlünk hűséget Urunk? Jézus rövid mondata a hamis sáfár példázata után, mintegy annak csattanójaként hangzik el. Komolyan kell vennünk, hogy földi és mennyei dolgaink összefüggnek egymással. Mindegyikre érvényes, hogy nem a mienk, csak ránk van bízva. Valójában Istené minden földi és örökkévaló jó. Az Úr hallatlan bizalma, hogy annyi mindennel körülvesz, és várja, de igényli is, hogy mindennel úgy sáfárkodjunk, ahogy az Isten gyermekeihez méltó. Szép énekünk a 439-es ének. Gyönyörű a dallama a szöveg szinte lépésről lépesre vezet minket az Istennek tetsző úton, egészen a színe előtt való megállásig. S milyen az ő útján járó ember? Hű a hitben, hű a szeretetben, hű a reménységben! Hogyan lehetünk ilyen emberré? Ha az Istennel való szövetségben megmaradunk, ha Jézusra nézünk, ha Jézus megajándékoz hű szívvel. Ha kitartóan nyomában járunk, akkor áldássá lesz földi hivatásunk mások és önmagunk számára is.
Nem törvényszerű, hogy elfogyjon az Úrhoz való hűség, mint ahogy igaz barátság, őszinte szerelem az évek múlásával nem kihűl és elfogy, hanem kiteljesedik, elmélyül. A kicsin való hűségről gondolkozva eszünkbe juthat, hány nagyobb és kevesebb hányattatást megélt nemzet él a földön, s van, amelyiknek a fájdalmas szétszaggatottságtól sem kellett szenvednie. Nem világgá mennünk kell, hanem hűnek maradni itt és most is. Jézus a csekély alatt a földi javakat érti. Míg a mennyeit, az üdvösség javait a sokkal jellemzi. A csekély, a kevés, sőt még az örökkévalósághoz képest mit sem érő anyagi javak is megszenteltté lesznek, de nem annak foglyai, rabjai vagyunk, hanem hű sáfárok.
Milyen is a hű sáfár? Megrendítően tárja ezt elénk a Sapientia Erdélyi Magyar Tudományegyetem rektorának végrendelete: ‘Szolgálni fogok továbbra is, ameddig tudok. Nem törekszem világi dicsőségre. Életkoromban már elmondhatom, számomra nem a világi hívságok a fontosak. Szeretnék úgy élni, hogy a magam lelkiismerete és az Úristen legyen életem, mindennapjaim egyetlen mércéje. Kérlek és intelek benneteket, gyermekeimet és fiatal munkatársaimat: vigyázzatok magatokra, vigyázzatok a reátok bízottakra. Az ember élete csak úgy lehet teljes, ha mindennap érzi, valamit tett másokért. Az önzés az élet beszűkülését jelenti. A gazdagság, az anyagi jólét kellemes, de nem jelenti az élet teljességét. Anyagi javaknak nem voltam birtokosa, de ahol lehetett, szívesen, szívemből adtam. Vallom: a magunk, az erdélyi magyar közösség, Anyaszentegyházunk ügye, mindannyiunknak szívügye kell legyen a szívből fakadó és önzetlen adakozás. Az édesapámék által hittel és hűséggel felvállalt sáfársági tized kikopott világunkból. Kikopott, mert mi tanárok, ti lelkipásztorok, hívő emberek hagytuk ezt a feledésbe merülni. Pedig életünk, sorsunk, keresztény, magyar, emberi mivoltunk fönnmaradásának záloga: vállaljuk az áldozatot. Egyébként az egymást követő világi hatalmak és azok szivárványkörébe tartozó mihaszna senkik kiszolgáltatottjai, vagy ami rosszabb, kiszolgálói leszünk.’

Helmuth Gollwitzer: . Reihe A Alte Evangelien

Hű a kevesen… Havonta egyszer egy zalai falucskában, zalaszentjakabi szórványunkban házi istentiszteletet tartunk. Kevesen, és mégis sokan vagyunk. Számban kevés, de lélekben gazdag testvérek nyitják meg otthonukat azért, hogy együtt lehessünk. S lehetetlen nem gondolnunk arra, hogy Jézus az egymással vitatkozó tanítványok elé egy kisgyermeket állít.
Milyen sokszor kevésre értékeljük a legkisebbek, a gyermekek közti szolgálatot! Való igaz, hogy nem is mindig könnyű, hiszen nem látszik rögtön az eredmény. Talán meg sem éri az ember, hogy akit nevelt, tanított, az értékes, másokért odaszánt életű felnőtt lesz. Mégsem hiábavaló a hűség a kevesen, a számban, az életkorban, vagy akár képességekben kicsinyek között. Nem szabad parlagon hagyni, felelőtlenül elherdálni a csekély adottságot sem, a kis számú közösségeket sem. Építeni, gazdagítani, gondozni kell Isten dicsőségére, emberek javára. Nem feledve az egykor a szmirnai, ma pedig a mi gyülekezeteinknek szóló drága biztatást és ígéretet: (Jel 2,10b)
Deméné Smidéliusz Katalin
Szent-Gály Kata: SZERETNÉK
Csak egy parányi mécsessé lenni,
mely bevilágít egy szobát ―
csak egy szál deszkahíddá lenni,
mely szakadékot ível át ―
csak egy kanálka mézzé lenni,
legyen az élet édesebb ―
csak egy segítő kézzé lenni,
mely teszi azt, amit tehet ―
(In: Útitárs folyóirat. 2003. IV szám)
Tamás Menyhért: FÉRFIKOR (részlet)
Csitul s kopárul
ajkunkon már a szó,
csendjükben roppan
a ki nem mondható.
A hűség is ránk
talál, újra mellénk ül,
s csak kitakart arcunk
marad fedezékül.
(Szövetségben a fákkal kötet)
”

:
„Földi hivatásunk
Lukács 16,10-12
Szentháromság ünnepe utáni 4. vasárnap

A felolvasott ige a hamis sáfárról szóló példázat folytatása. Ebből a példázatból két tanulságot von le Jézus: az alkalmazásnál az eszességet, az elmélyítésnél a hűséget. Az egyiket Isten országával, a másikat e földdel kapcsolatban kívánja tanítványaitól. Első pillanatra azt gondolnók, hogy Jézus azt kívánja: legyenek tanítványai eszesek földi viszonylatban, s hűségesek Istenhez. Jézus azonban éppen fordítva tanítja: legyenek az övéi eszesek, találékonyak, életrevalók Isten országába való törekvésükben, s ne engedjék, hogy a világ fiai megszégyenítsék a világosság fiait és legyenek az övéi hűségesek földi dolgaikban. Ez utóbbiról szól a mai szent lecke. Az igében Jézus elsősorban a pénz és vagyon kezeléséről beszél, de elvi kijelentéseit szabad nekünk kiterjesztenünk minden földi dolgunkra és szabad benne útmutatást látnunk egész földi hivatásunkra.
1. Jézus három jelzőt használ a földi dolgokkal kapcsolatban.
Az első ez: Kevés. Ez a jelző nem mennyiségmegállapítás, hanem értékjelzés. Minden, ami e földön körülvesz, kevésértékű. Az eredeti szöveg méghozzá felsőfokot is használ, így is mondhatnánk tehát: igen kevés értékű. A latin fordítás is minimummal fordítja. Önmagában értéktelen, elhanyagolható mennyiség. Mindennek igazolására elég csak arra hivatkoznunk, hogy minden földi kincs múlandó, a mennyeiek ellenben örökkévalók.
Ebből a szemléletből születik meg azután az a magatartás, mely édeskeveset törődik a földi dolgokkal, csekélyértékűnek tartja, s elhanyagolja azokat. Sőt néha odáig megy, hogy a keresztyénség egyenes ismertető jelének tartja ezt a minden földit megvető, a mindennapi élettől idegen lelkületet, s ezen méri meg az egyes ember keresztyénségének mélységét. Számára az élettávolság lesz az Isten-közelség fokmérője.
Ezt a minden földit lebecsülő magatartást igékkel is alá lehet támasztani. Jézus is megmondotta, hogy nemcsak kenyérrel él az ember, hanem Isten igéjével (Máté 4,4), ne aggodalmaskodjatok tehát és ne mondjátok: Mit együnk? vagy: Mit igyunk? vagy: Mivel ruházkodjunk? Ezek a pogányok kérdései és nem a hívő keresztyéneké (Máté 6,31-32). Ne gyűjtsetek azért magatoknak kincseket e földön, ahol a rozsda és a moly megemészti és ahol a tolvajok kiássák és ellopják (Máté 6,19). Mert mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri is, de az ő lelkében kárt vall? (Máté 16,26).
Azok, akik ezeknek az igéknek az alapján e világtól való visszahúzódást, vagy egyenesen világmegvetést hirdetnek, félreértik Jézust. Ezekben az igékben Jézus nem világmegvetést prédikál, hanem a helyes sorrendet szögezi le. Kell a kenyér, de előbbre való a lélek eledele, mint a test tápláléka. Kell az ital és a ruha, de nem ezekre kell beállítanunk egész életünket, hanem a hitre abban a mennyei Atyában, aki jól tudja, hogy mindezekre szükségünk van. Első az Isten országa, s csak utána következhetik minden más. Első az üdvösség, s csak másodrendű kérdés, hogy földi boldogság kísér‑e az üdvösség felé vezető utunkon.
A mai ige is ezt hirdeti. Kevés, nem örökértékű az, ami e földön van, de nekünk épp ezen a kevésen kell híveknek bizonyulnunk. A hűség ugyanis mindig aprólékos. Nem nézi a munka reprezentatív értékét. Számára nem fontos, hogy babérkoszorú, s kitüntetés jár‑e érte. Neki az ember fontos, aki ott van a munka mögött, akinek szüksége van rá. Ezt az aprólékos hűséget várja a keresztyénektől Krisztus. Mert erre van szüksége ennek a világnak. Nagy dolgokhoz hamarább találni hősöket, mint apró szolgálatokra hű embereket. Pedig ezek az apróságok alkotják tulajdonképpen az életet. Nélkülük rendetlen összevisszasággá, káosszá válik a világ. A hűség épp ezért élet‑ és világfenntartó elem.
Vajon úgy van‑e, hogy ahol ma megbízható, aprólékosságig pontos és hű munkásra van szükség, ott a Krisztus népére terelődik a figyelem? Úgy van‑e az én életemben is? Ne felejtsd el, hogy csak aki itt, ezen a kevésen hív, az kap megbízatást a többre is, csak annak szól majd az örök élet kapujában a hű Megváltó: ‘Jól vagyon hű szolgám, menj be a te uradnak örömébe’! (Máté 25,21).
2. A másik jelző, amit Jézus a földi dolgokkal kapcsolatban használ, ez: Hamis.
Így folytatódik a szentlecke: ‘Ha azért a hamis mammonon hívek nem voltatok, ki bízná rátok az igazi kincset?’ (11.v.) A Mammont nemcsak az teszi hamissá, ha nem becsületes úton szerzem. A Mammon származásától függetlenül is hamis. Becsap bennünket. Úgy mutatja, mintha ő szolgálna nekünk, valójában pedig bálványunkká lesz, s rabszolgájává tesz bennünket. Megakadályozza, hogy Istennek szolgáljunk. Nem lehet szolgálni Istennek is, meg a Mammonnak is (Luk 16,13). A magvető példázata szerint gondtöviseivel elfojtja, gyümölcstelenné teszi, megöli szívünkben Isten igéjét (Máté 13,22). Megbontja a testvéri egységet. Démászt is elcsalta Pál mellől. Ezt írja róla Pál: ‘Démás engem elhagyott, e jelenvaló világhoz ragaszkodván’ (II.Tim 4,10). Csoda‑e, ha János is szükségét érzi ennek a figyelmeztetésnek: ‘Ne szeressétek e világot, se azokat, amik e világban vannak. Ha valaki a világot szereti, nincs meg abban az Atya szeretete.’ (I. Ján. 2,15) Isten emberei jól tudják, hogy e világ nemcsak kevésértékű, hanem veszedelmes is, mert kísértései mögötte világ fejedelme, a Sátán van (Ján. 12,31)
Ez mind igaz és mégis, aki ebből arra kovácsol érvet, hogy kimeneküljön e világból, az félreérti Jézust. Ha azok, akikről az első jelzővel kapcsolatban beszéltünk abba a hibába estek, hogy lebecsülték e világot, emezek abba a hibába esnek, hogy túlbecsülik azt. Amazok törődésre nem érdemes kis dolognak tekintették, emezek pedig hatalmas, félelmetes ellenséget látnak benne, akitől menekülni kell. Szerintük a világ mindenestül az ördög martaléka. Pedig hát mégis ez a világ – ha az ember bűne által elrontottan is – de mégis Isten teremtménye, melyet Isten nem hagyott sorsára, hanem fenntartja azt és gondviselő szeretetével ellátja mindennel, amire az élethez szüksége van. Ez a világ úgy, ahogy van, nemcsak Isten gondviselő szeretetének, hanem megváltó kegyelmének is tárgya. Ezt a világot szerette úgy, hogy egyszülött Fiát adta érette halálra (Ján. 3,16). Ebben a világban dolgozik a Szentlélek.
Isten tehát nem húzódott vissza ettől a vele szembeszálló világtól, s az övéitől is ugyanezt a magatartást kívánja. Ezért kívánja Jézus is, hogy a tanítványai hívek legyenek a hamis mammonon is. Ez a világ üldözheti őket, ők nem csinálnak ellenszervezkedést. Ez a világ gyűlölheti őket, ők szeretik az ellenségüket is. Ez a világ akadályozhatja őket, ők imádkoznak érte, s bocsánatot kérnek a számukra.
Dániel prófétát egykor az oroszlánok vermébe dobatta az ellenséges világ, de ő ott is hívőnek bizonyult (Dániel 6,23). Azóta is sokszor jutottak Isten gyermekei az oroszlánok vermébe. Mi történt ilyenkor? A hívők hívek maradtak, s hitük még az oroszlánokat is megszelídítette. Mások megtanultak az oroszlánoktól ordítani és marakodni. Aki e hamis világban a hamis mammonon nem bizonyul hűnek, az nem győz, de nem is kapja meg az igazi kincset, az üdvösséget.
3. A harmadik jelző, amit Jézus e földi dolgokkal kapcsolatban használ ez: a másé, vagy ahogyan más fordítások fordítják: idegen.
A szentlecke utolsó verse ugyanis így szól: ‘És ha a másén hívek nem voltatok, ki adja néktek, ami a tiétek?’ (12.v.) Jézus szerint tehát a vagyon, ami a kezeink között van, amivel emberileg rendelkezhetünk, tulajdonképpen idegen tulajdon. A másé. Nem a mienk. Kié? Az Istené. Ő a birtokos, mi pedig csak sáfárai vagyunk. Elszámolással tartozunk neki, s egyszer, mikor talán legkevésbé gondoljuk, eljön a leszámoltatás ideje. Isten, a gazda, a ránk bízott vagyon egy részét más számára adta. A kezeink között levő vagyon egy része tehát ebben az értelemben is másé. Más emberé, s mi csak kézbesítői vagyunk. Megtérése előtt nem tudja elhinni ezt az ember. Zakeus is abban a meggyőződésben élt, hogy amit összeharácsolt, ami az ő kincseskamrájában van, az az övé. Azt csinál vele, amit akar. Jézussal való találkozása után azonban anélkül, hogy Jézus erről szólt volna neki, egyszerre így szólt: ‘Uram, ímé minden vagyonomnak felét a szegényeknek adom és ha valakitől valamit patvarkodással elvettem, négy annyit adok helyébe.’ (Luk. 19,8). A föld tehát a szeretet, a segítő szolgálat drága alkalma. Híven használod‑e ezt az alkalmat? Nem sikkasztod‑e el azt, ami nálad van ugyan, de nem a tied, hanem másé? Vagy azt gondolod, hogy kegyet gyakorolsz, s nem gazdád parancsát teljesíted kötelességszerűen akkor, mikor szeretettel szolgálsz másnak a kezeid között levő anyagi javakból?
Jézus azt mondja, hogy ha megtartjuk magunknak azt, ami a másé, azt is elveszítjük, ami a mienk. Mi az, ami a miénk? Miénk Krisztusban a bűnbocsánat, az élet és az üdvösség. Ez forog tehát kockán földi magatartásunkon.
Két kérdést tesz fel az igében Jézus: Ki bízná rátok az igazi kincset? és: Ki adja oda néktek, ami a tiétek? Vannak kérdések, amelyekre nem kell felelni, mert a megfogalmazásban, vagy a hangsúlyában már benne van a felelet. Ez a két kérdés is ilyen. Bennök van Jézusnak a felelete: Sem én, sem az én Atyám nem bízná rátok az igazi kincset, s nem adná oda néktek, ami a tiétek. E földön a földi dolgokban megmutatott hűség nélkül nincs üdvösség. Nem ez a hűség szerzi meg az üdvösséget. Kegyelemből hit által üdvözülünk, de az a hit, mely nem termi meg a hűség gyümölcsét, holt hit, melynek nincs megtartó ereje.
Péld. 20,6-ban ezt olvassuk: ‘A legtöbb ember talál valakit, aki jó hozzá; de hű embert, azt ki találhat?’ Ki meri elmondani: Itt vagyok én? Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/