From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Wednesday, October 05, 2005 11:51 PM

Subject: Lk 14,25-35. - Keresztyén gyűlölet - Szentháromság u. 20.

Kedves ‘Gyűlölködők’!

Igen kemény beszéd jut most a szószékekre textusként. Mégse próbáljuk
tompítani valami kimagyarázással, hanem inkább értsük meg, mit is nevez
Jézus gyűlöletnek, hogy teljesíteni tudjuk, amire felszólít.

Vázlatkísérlet1:

Keresztyén gyűlölet

Családgyűlölet

Öngyűlölet

Vagyongyűlölet

A vázlathoz:

A keresztyénséget — természetesen és helyénvalón — a szeretet vallásának szoktuk nevezni. Ugyan nemcsak itt található meg a szeretet a vallások közül, de egyrészt tulajdonképpen nem jellemzője a vallásoknak általában, és semmiképpen sem áll annyira a középpontban, mint a zsidó-keresztyén hagyományban. Most mégis azt kell mondani, hogy Jézus a keresztyén gyűlöletre tanít. Kicsit nehéz eldönteni, hogy a félreértést küszöbölöm‑e ki jobban, vagy a komolyságát csökkentem, ha idézőjelekbe teszem, mindenesetre Jézus hallott, és bizonyára épp markáns volta miatt is az átlagosnál jobban ismert szavai most gyűlöletre szólítanak fel. (Kifejezetten kétfajta gyűlölet jelenik meg, de tulajdonképpen háromról is van szó, így alakult ki a három vázlatpont.) Olyannyira komoly e követelménye, hogy azt mondja, e gyűlölet nélkül nem lehetünk tanítványai. Sok forog hát kockán, így jól kell értenünk, mire is tanít e furcsa szavakkal.

Családgyűlölet

A meglepő kezdet...

Jézus szavainak megdöbbentő volta mutatja, hogy bizonyára igen pontosan jegyezték fel az evangélisták; mert ilyet a saját megfogalmazásuk szerint egészen bizonyosan nem írtak volna le... Sokkal inkább valószínű, hogy a mátéi megfogalmazás az eredeti tompítása („aki nem gyűlöli” helyett „aki jobban szereti”). Lehet ugyan magyarázgatni, szalonképesebbé tenni a szó jelentésével, de azért számomra figyelemreméltó, hogy bár az ilyen magyarázatok arra hivatkoznak, hogy Jézus arámul mondta, és e körön belül értendő — azért mégis épp a pogányoknak szóló evangélium tartalmazza ezt, és a zsidóknak szóló pedig a tompított változatot. Nem épp fordítva kellene lenni, ha igaz volna ez a magyarázat?! (Lukács, mint Pál tanítvány, nagyon jól tudhatta volna, ha ezt ‘arámosan’ kellett volna érteni, és így ő is mátéi megfogalmazással élhetett volna.) Személy szerint sem nyugtattak meg sosem az ilyenfajta magyarázatok, akár konkrétan erre az igehelyre és erre a témára, akár más hasonló esetekre gondolok...

A ‘megoldást’ inkább ott látom, hogy egy igen kisarkított helyzetet kell elképzelnünk, amelyben az ember családja nagyon is konkrét és komoly akadályt vet a Krisztus-követés elé. Ilyen esetben talán nem is nagy túlzás azt mondani: inkább gyűlölje meg az ember az ilyen kerékkötőt még akkor is, ha családtag, mintsem valami hamis szeretet nevében engedjen. Ezért bár Máténál nem ilyen éles a mostani mondat, viszont még élesebb a szövegkörnyezet: „Ne gondoljátok, hogy azért jöttem, hogy békességet hozzak a földre. Nem azért jöttem, hogy békességet hozzak, hanem hogy kardot. Azért jöttem, hogy szembeállítsam az embert apjával, a leányt anyjával, a menyet anyósával, és így az embernek ellensége lesz a háza népe. Aki jobban szereti apját vagy anyját, mint engem, az nem méltó hozzám; aki jobban szereti fiát vagy leányát, mint engem, az nem méltó hozzám” (Mt 10,34-37.) Itt ráadásul egy prófécia beteljesedése is megtörténik: „Mert a fiú gyalázatosan bánik apjával, a lány anyja ellen támad, a meny az anyósa ellen, az embernek saját háza népe is ellensége.” (Mik 7,6.) Azt mindenesetre megfigyelhetjük, hogy a szembenállás itt élesebben fogalmazódik meg, mint Lukácsnál, bár a gyűlöletből kevésbé szeret lett. Összességében azonban nem tompább e megfogalmazás sem, mert igen éles konfliktusokról beszél a családon belül. Ahol pedig ilyen éles szembenállást látunk, ott bizony általában valóban felüti fejét a gyűlölet is...

Öngyűlölet

A döbbenetes folytatás...

Tovább is fokozza Jézus szavainak feszültségét, ugyanakkor a családtagok gyűlöletét segítheti jobban megérteni az, hogy saját magunk meggyűlölését is követelményként állítja.

Nem könnyű az ilyen radikális kijelentéseket hallgatni. Értelmezni sem. Gyakori felfogás, hogy itt a mondanivaló hangsúlyozása érdekében alkalmazott túlzásról van szó. Sokszor így fogják fel bizonyos igehirdetők hasonlóan sarkos, néha talán egyenesen nyersnek ható megfogalmazásait is. (Gondolhatunk akár Luther néhány ‘meredek’ mondására is.) Ennyire azonban nem lehet leegyszerűsíteni. Már csak azért is, mert gyanús, hogy az ilyen értelmezés csak kibúvót keres, miért is nem úgy van, ahogyan halljuk. Márpedig Jézus szavaiban épp az a letagadhatatlan, a lehető legnyilvánvalóbb, hogy nem tűr meg sem ellentmondást, sem semmiféle tompítást, sem kompromisszumos kimagyarázást. Igenis, a lehető legkomolyabban kell vennünk szavait, meghagyva az éles fogalmazást, komolyan véve a megdöbbentő radikalitást — és így keresni szavai értelmét, az ige és az Ige üzenetét.

Vagyongyűlölet

A katartikus befejezés...

Amikor talán már-már kezdenénk kicsit megnyugodni, és jobban érteni Jézus szavait, újra arcul csap a kegyetlen mondanivaló. Hiszen melyikünk az, akinek ne volna valamiféle vagyona? És melyikünk az, aki mindről lemondott volna? Melyikünk tehát az, aki alkalmas Jézus tanítványának?! Igencsak nyugtalanító, amit Jézus mond!

Vázlatkísérlet2:

Értsd amit hallasz!

Helyzetfelmérés

Kereszthordozás

Sótlan só

Halló fül

A vázlathoz:

A záróversek ihlették e feldolgozási módot. Valóban elgondolkodtató, mennyire figyelünk oda Jézus igéire, és mennyire halljuk meg ténylegesen — nemcsak fülünkkel, hanem szívünk engedelmességével is. Most különösen is fontos e figyelmeztető zárás, hiszen igencsak nehéz eledelt kaptunk. János evangéliumában Jézus súlyos teológiai fejtegetéseket tár elénk Önmagáról, amikor az addig egyre növekvő népszerűsége holtpontra jut, és egyre többen botránkoznak meg beszédein és hagyják ott Őt. Nyíltan ki is mondják az okot: „Tanítványai közül sokan, amikor ezt hallották, így szóltak: ‘Kemény beszéd ez: ki hallgathatja őt?’ ” (Jn 6,60.) Lukácsnál tulajdonképpen itt van egy ilyen ütközőpont, ez is a kemény beszédekhez tartozik. Jó hát hallani a biztatást: „Akinek van füle a hallásra, hallja!” (35b.) És jó, ha valóban van fülünk meghallani, nem pedig kimagyarázzuk, és igyekszünk kimagyarázni, miért is nem érvényes ez ránk, miért is nem szól nekünk, vagy netán általában is miért érvénytelenek Jézus ezen szavai. Tévedés ne essék: Jézusnak nincsenek érvénytelen szavai. Legfeljebb engedetlen hallgatósága!

Helyzetfelmérés

A különféle filozófiák, mozgalmak, szekták előszeretettel csalogatnak berkeikbe, mindenféle jót ígérve reklámozzák magukat, hogy behálózzanak — amikor pedig sikerült, akkor csattan a csapda csatja, jön a feketeleves, az elhallgatott negatívumok, stb. Jézus másképp jár el. Ő nem ígér könnyű tanítványságot, hanem nagyon is világosan figyelmeztet arra, hogy a keresztyén élet kereszthordozó élet, és aki gyűlöli a keresztet, az ne szegődjön nyomába — hiszen Ő épp a keresztre indul már. Viszont aki felvállalja a kereszthordozást, ön‑ és családgyűlöletet, az, behálózott állapotában meglepődik: kiderül, mennyi mindent nyert meg, és hogy Jézus igája és keresztje könnyű és gyönyörűséges...

Kereszthordozás

Mindaz, ami az előző vázlatban szerepelt, azaz a család, önmagunk, és a vagyon gyűlölete, az tulajdonképpen összefoglalható a 27. versben — még ha az direktben az első kettő környezetében hangzik is el. A kereszt a keresztyén élet olyan alapja, amely nélkülözhetetlen — bármelyik dimenzióban tekintjük is. Hiszen minden a kereszttől indul ki: Jézus ott szerzett számunkra megváltást, ugyanakkor minden keresztyén élete keresztút kell legyen. Nem véletlen, hogy Luther az egyház egyik fontos — bár idősebb korában már nem ‘elengedhetetlen’, mintegy tanításbelileg is felsorolandó — jegyeként nevezi meg a keresztet.

Sótlan só

Micsoda önellentmondás! Mégis, bár valóban nevetséges és egyben katasztrofális, igen sok ilyen sótlan sóval találkozni az egyházhoz tartozók között. Tanítvány azonban nem lehet ilyen! Az csak eldobásra való. (E ponton vitatom MacDonald álláspontját, miszerint itt csupán az emberek általi kidobásról és taposásról lenne szó — hiszen Jézus a tanítványságról beszél, a sótlan só nem lehet tanítvány, aki viszont nem Krisztus-követő, az nem részese az üdvösségnek sem...)

Halló fül

Bizony, ehhez a textushoz igencsak szükség van hallásra termett fülre! Nem halogatókra, nem is hallózókra, hanem hallókra. Akik először is meghallják Jézus szavait. Akiknek aztán idegrendszerén át agyába jutnak a mondatok. Akik eztán fel is dolgozzák a hallottakat, meg is értik azokat. És akik végül levonják a konzekvenciákat is. Sőt, akik ezek alapján hajlandók megfizetni az árat, és tanítvánnyá szegődnek, életük gyakorlatába ültetve megcselekszik, amit Urunk szavai igényelnek a tanítványtól.

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Előttem van egy család példája, akik házépítésbe kezdtek, és ehhez kölcsönt vettek fel. Később nem tudták fizetni a részleteket, és így mindent elvesztettek. Így jár az a tanítvány is, aki hirtelen lelkesedésből, átgondolatlanul ered Jézus nyomába: később kiderül, hogy nincs fedezete arra, hogy a tanítványság árát kifizesse, és elárverezik életét, mindent elveszít, odalesz a remélt üdvösség.

Sokszor hallani, hogy emberek mondogatják: ‘Ez az én keresztem, nekem ezt kell hordoznom.’ De vigyázzunk! A keresztet ne azonosítsuk a szenvedéssel! Komolyan gondolja bárki is, hogy amikor ez a mondat egy hitetlen szájából hangzik el, akkor azt akár távolról is össze lehet vetni azzal, amit Jézus mondott?!? Van sokféle szenvedés, ami nem kereszt. Nem kereszt pl. a saját bűnünk miatti szenvedés. Nem kereszt az, amit maguk — néha nagyon is jól megfontoltan, sőt, egyenesen számítóan — kiválasztunk, hogy hordozzuk. Aztán fennen hirdetjük, hogy ez a mi keresztünk?!? Holott ezáltal csupán kibújunk az alól, amit Urunk akar a nyakunkba adni?!? Ez nem kereszt! Bármilyen nemes teher is legyen a vállunkon, a magunk választotta teher nem kereszt. Még az sem, ha betegség okoz szenvedést. Sem az, ha nekünk kell a beteg családtagot ápolunk odaadóan. Jézus nem erről beszél! Hanem arról, amit Őérte hordunk, Amit nem választás alapján kapunk, hanem Ő teszi a vállunkra! Amikor a saját keresztünket kell hordozni, akkor Jézus arról beszél, amit Érte kell szenvednünk, amit a Krisztus-követés ró a nyakunkba. Nem a szokványos emberi kapcsolatokból adódó terhek és szenvedések, hanem tanítványi voltunkból adódók. És itt értjük meg, hogy ez esetben valóban könnyen ellenségévé válik az ember saját háznépe. Mennyien és mennyien élik meg, hogy miután a megszokás-keresztyénségükből megtérnek, és valóban Krisztus követésére adják fejüket, gyűlöltek lesznek családjuk szemében, vagy legalábbis bogarasként néznek rá, mondván pl., hogy azért annyira nem kell komolyan venni Jézust, azért a hétköznapokban mégse kell mindent ráfigyelve tenni, azért egy kis bliccelés még belefér, azért az üzleti életben egy kis megvesztegetés, egy kis adócsalás kell, mert e nélkül lehetetlen fennmaradni, lehetetlen versenyképesnek maradni. Azért egy kis puskázás a dolgozatkor még nem a világ... Bizonyára jól ismerjük az ilyen mondatokat. Jézus azonban nem enged meg ilyen hazug és hamis kompromisszumokat. Őt követni valóban nem lehet fél szívvel, felszínes lelkesedésből...

Nemcsak a család gyűlöletéről, hanem a vagyonról mondottak is igencsak radikálisan tárják elénk a Krisztus-követést. Igaza van Macdonaldnak, hogy nem magyarázhatjuk félre, igencsak világosan és egyértelműen beszél. Félremagyarázásról tehát szó sem lehet — értelmezni viszont muszáj, kikerülhetetlen. Valóban az lenne a dolgunk, hogy most hazamenjünk, házunkra kiírjuk, hogy eladó és aztán szétosszuk a szegények közt, vagy netán hogy bárki ingyen birtokba vegye? Úgy kell hát tennünk, ahogyan a gazdag ifjúnak mondta Jézus? Mit jelent a uJpavrcousin, amiről le kell mondanunk (ajpotavssetai)? A uJp‑, uJpo‑ főnévi összetételekben alárendelést, vagy valamivel való beburkoltságot jelent, ill. cselekvés kis mértékét jelöli. Így már körvonalazódhat, hogy a uJpavrcw sokféle jelentése közül itt leginkább az előfordul, rendelkezésre áll valaki számára, tatozik valakihez, birtokol jelenik meg (mintegy ami beburkolja az embert [birtoki-tulajdoni-vagyoni értelemben]), és ebben az értelemben lehet vagyonnak fordítani. Az ajpo‑ igekötőként a távolságot fejezi ki. Az ajpotavssomai pedig ezzel összefüggésben elválni, búcsút venni — mondhatni eltávolodni. Így lehet valóban fordítani lemondani, elhagyni értelemben. A mondatot akár így is fordíthatnánk: „Így hát mindenki közületek, aki nem fordít hátat mindenének, amije van, nem lehet tanítványom.” Ez az árnyalás talán nem árt ahhoz, hogy megértsük, hogy itt nem arról van szó, hogy a tanítványnak földönfutóvá kellene lennie, hanem arról, hogy elforduljon a dolgaitól, és Jézushoz menjen — tehát nem is csupán a vagyonról szól Jézus, hanem mindenféle tulajdonunkról, mindenről, amivel csak rendelkezünk, akár anyagi, akár lelki-szellemi, vagy testi az!

Persze nem könnyű megtalálni a pontos mértéket, hogy akkor mennyiben is, milyen mértékben és milyen értelemben kell hátat fordítani és búcsút inteni tulajdonainknak. A szavak jelentése mellett segítségünkre van még az is, hogy tudjuk: Jézus és a tanítványok is rendelkeztek pénzzel — Júdás volt a pénztáros. Az tény, hogy hátat kell fordítanod mindenednek, ha Jézus tanítvány akarsz lenni. Így tettek a tanítványok is — de nem hagyták otthon nincstelenként családjukat, hogy csak haljanak éhen... Követői családja és vagyona is megmaradt, hiszen jól tudjuk, hogy pl. sokszor vendégeskedett különféle embereknél — mégsem követelte tőlük azt, hogy gyorsan váljanak meg minden tulajdonuktól. Ez mutatja, hogy a minden vagyonról lemondás nem a minden tulajdontól megválást jelenti. Hiszen szükségünk van életünk fenntartásához ruházatra, élelemre, lakásra, stb.

Mégse örüljünk, mert nem lélegezhetünk fel! Nem mondhatjuk, hogy akkor minden rendben van, nem is kell (olyan) komolyan venni e szavait. Ugyanis általában még a legszegényebbek is őszintén be kell ismerjék, hogy a létfenntartáshoz elengedhetetlenül szükségesnél jóval többel rendelkeznek! Mindannyiunkra igaz, hogy a létszükséglet felett állnak rendelkezésünkre különféle — elsősorban anyagi — javak. Vajon hogyan állunk meg majd e vagyonunkkal Urunk előtt? Főleg, ha arra is tekintünk, hogy nemhogy megválni nem vagyunk hajlandók ettől, hanem még arra sem, hogy alamizsnán kívül komolyabb mértékben is hozzájáruljunk az Úr ügyéhez — akár konkrét emberek megsegítése révén, akár az egyházunk anyagi terheinek hordozásában. Bár tudom, hogy Jézus szavához hasonlóan igen népszerűtlen véleményt mondok most, mégis, az igazság az, hogy még ez is sokkal engedékenyebb, mint amit Jézus tár elénk: Aki még a bibliai tizedet sem éri el az adakozás mértékében, az ne is képzelje, hogy teljesíti Jézus követelményét! Holott e teljesítés nélkül azt mondja, hogy nem lehetsz a tanítványa! Hányan vagyunk itt, akik teljesítjük a tanítványság ezen minimális feltételét? Hányan vagyunk akkor végül is tanítványok? …

Miért van az, hogy Jézus tanácsa helyett, hogy toronyépítéskor leül az ember, és számot vet, van‑e anyagi fedezete, egyházunk gyülekezeteiben mindenféle beruházásnál nem ez történik, hanem a legelső kérdés mindig az, hogy honnan tudunk, és mennyi segélyt kérni rá?!? Sokszor mondom, most nagyon aktuális e textus kapcsán: Ha az egyház tagjai legalább az országos presbitérium által kért szintet, azaz jövedelmük (keresetük, nyugdíjuk, egyéb bevételük) 1%-át szánnál az egyháznak, akkor nem lenne gond a gyülekezeteink életének fenntartása — szemben a mostanival. Ha pedig a bibliailag helyes mértéket, a tizedet tartanánk, akkor beruházásaink esetén sem lenne semmi probléma, végképp nem kellene lesnünk, hogy kitől lehet segélyeket kisajtolni.

A vagyonról lemondás kapcsán nem lehet nem figyelembe venni az 5 héttel korábbi textust, 1Tim 6,6-11-et: „Pál nem a nyomorgókról beszél, nem azokról, akiknek a túlélés legelemibb feltétetelei sem állnak rendelkezésükre. A nyomorral senki nem elégedhet meg. Azokról beszél, akiknek van élelmük és ruházatuk, és azzal elégedettek (8).” (John Stott: A Timóteushoz írt első levél és a Tituszhoz írt levél) Ez az szakasz is kifejezi, hogy a vagyonról lemondás nem a megélhetéshez szükségesekről lemondást jelenti...

A ‘család-gyűlölettel’ kapcsolatban: Miért van az, hogy temetések kapcsán nagyon izgulunk azon, hogy a ‘búcsúztatóból’ ki ne maradjon senki, meg ne sértődjön, meg ne haragudjon senki — de azon egyáltalán nem izgulunk, hogy vajon az elhunyt és mi magunk felvettük‑e a tanítványság igáját, megfizettük‑e a Krisztus-követés árát — azaz felvállaltuk‑e, hogy akár a rokonság meg is haragszik ránk, de inkább ragaszkodjunk Jézushoz, mint az ilyen emberi hivalkodásokhoz, amely árgus szemekkel figyeli, ki maradt ki esetleg a listából, vagy kiről érezzük úgy, hogy nagyobb szerepet-hangsúlyt kapott, mint megilleti — és aztán még különféle elméleteket is gyártunk hozzá, hogy miért is nem úgy hangzik a felsorolás, ahogyan elvárnánk. Csapjon arcul erre gondolva is Jézus szava: aki nem gyűlöli meg apját, anyját, feleségét, gyermekeit — családját és egész rokonságát —, az nem képes arra, hogy tanítvány legyen!

Előttem van egy kislány esete is, akit nagyszülők vittek vasárnaponta a templomba, GYBK-ra. Aztán egyszer a mai üzenet tompított változata került elő, miszerint Jézust kell mindennél jobban szeretni kell, még a saját anyjánál is jobban. Az anya úgy felháborodott ezen, hogy többé nem engedte kislányát templomba, mert ott ne tanítsanak ilyesmit! Őeléje ne kerüljön senki, még Jézus sem! … Pedig mit szólhatott volna, ha nem a szalonképesebb változatot, hanem a Lukács által megőrzött igazi jézusi éllel hangzó mondatot mondták volna neki: igen, ha Jézus útjába áll, még saját édesanyádat is meg kell gyűlölnöd, különben nem lehetsz tanítvány! (És így nem lehetsz az üdvösség részese sem!) Ne a magunk családon vagy más körben levő hatalmi pozícióit figyeljük végre, hanem Jézus szavára hallgassunk!

Szalay Szilárd úgy tűnik, igen jól megoldja a ‘gyűlöl kontra kevésbé szeret’ témát. Ugyanis egyszerre mutat rá, hogy ne akarjuk enyhítgetni, elvenni az élét, egyúttal pedig demonstrálja azt is, hogy már a ‘kevésbé szeret’ is kikerülhetetlenül elvezet a haraghoz. Így megtartja mindkettő érvényét, a Mt 10-ben mondottakat egy külön alkalomnak tartva — ami tulajdonképpen jogos felvetés, hiszen miért ne mondhatna hasonló-azonos szemléltetőpéldákat két külön helyzetben?

Jó Szalaynak az a meglátása is, hogy Jézus a sóként magára utal — de azért kétséges. Egyrészt a Hegyi beszédben szó szerint, egyértelműen a tanítványokat nevezi a föld sójának, másrészt itt is a tanítványokról szól, ezért egy kérdőjel odatehető a felvetéshez annyiban, hogy itt ebben az összefüggésben így van‑e. Ugyanakkor általánosabb értelemben nyilvánvalóan igaz a levont következtetés, hogy csak Jézus ereje segíthet minket állhatatosan megállni. (Ez hasonlít a jövő heti igéhez is, ahol Gnilka ill. Dóka azt az álláspontot képviseli, hogy egyedül Jézus, aki tényleg hisz, és épp ezért Tőle kell kérni a segítséget a hitre is.)

Nagyon jó szemléltetés lehet a szakaszhoz Zak 13,2-6., ahol még élesebben arról van szó, hogy az Úr nevében hazugságot prófétálót saját szülei szúrják le — azaz a gyűlölet itt nem gátolható meg csupán szavak vagy valamiféle érzelmi megnyilvánulások körébe fullasztva. Ahogyan a szeretet sem ér semmit, ha szavak és érzelmek szintjén megfojtjuk, hanem cselekedetekben kell megnyilvánuljon, a most Jézus által követelt gyűlölet sem rekedhet meg ennyiben, hanem tettekben kell megvalósuljon.

Kommentárok:

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Lk 14,25

midőn a farizeus házát elhagyá (1. v.).

Lk 14,26

Krisztus a fönebbi hasonlat által megmutatta, hogy az érzéki emberek, kik a világról le nem mondanak, és magokat megtagadni nem akarják, a mennyországból magokat kizárják; most határozottan kimondja, hogy tanítványai csak azok lehetnek, kik mindazt megtagadják, elhárítják, mi üdvözűlésök útjában akadályképen áll. Gyülölni, itt annyit jelent, mint kevésbbé szeretni, a mint ezt Krisztus maga megfejti Máté 10,37. A kit atyja, anyja stb. gátol tanításom követésében, s így a ki jobban szereti atyját, anyját stb. nem lehet az én tanítványom.

Lk 14,33

Valódi kereszténynek lenni oly nagy és nehéz föladat, mintha valaki tornyot akarna építeni, vagy még egyszer oly erős ellenséget legyőzni. E nagy és nehéz föladat végbeviteléhez nagy és rendkivüli segédeszközök kivántatnak, hogy a czélt elérjük, – teljes önmegtagadás, tökéletes lemondás mindarról, mi az üdvözűlést akadályozza. – Ez a hasonlatosság és az általa előadott tanítás minden kereszténynek szól, a mennyiben mindnyájan kötelesek kerűlni és elhagyni mindazt, mit csak nagy bűnnel és üdvelvesztéssel tarthatnának meg, különösen pedig azok, kik a tökéletesség állapotját választották; ezek kötelesek kerűlni és elhagyni mindazt, mi őket tökélyesűlési föltételökben gátolhatná. Megjegyzendő az is, hogy Krisztus mind a két hasonlat által nem azt akarta mondani, hogy azok, kik magokat önmegtagadásra elég erőseknek nem tartják, Krisztus hivását mellőzhetik, a kereszténységről lemondhatnak, vagy, hogy az üdv halálos ellenségeivel békére léphetnek; sőt inkább azt akarja mondani: mivel az ő hivását követni mindnyájan tartoznak, köteles magát mindenki megtagadni, és üdvének elleneivel harczra kelni, mi nem fogja felülmúlni erejöket, ha azt komolyan akarják, és az Istentől kegyelmet kérnek, melyet ő valósággal elegendő mértékben meg is ad mindenkinek. Igy a sz. atyák és lelkitanítók.

Lk 14,34

Szép dolog, kereszténynek lenni, de az önmegtagadás és lemondás sava nélkül hasztalan üres lény az. A keresztény tanítókról még inkább szól ez. Lásd Máté 5,13. Márk 9,49.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Luk. 14,25–27. A tanítványok önmegtagadása (Mt 10:37–38).

A külső keret Lk-tól való: nagy tömeg megy Jézus után, de általában nem veszik komolyan, hogy magatartásukból milyen következtetést kellene levonniuk. Jézus követése az a lehetőség, amely abban bizonyul valóságosnak, hogy hisz benne az ember. Ezt fejezik ki Jézus szavai: kifejezései a mai embernek visszatetszik, de Izráel fiainak természetesek (héb. sáná’, gör. misein adott esetben csak ‘kevésbé szeret, a szeretetben hátrább helyez valakit’). Aki Krisztussal közösségben akar élni, annak szakítania kell mindenkivel, aki életében Krisztus helyét akarja elfoglalni, vagy vetélytársa akar lenni Krisztusnak. A második követelmény, kép formájában, arról beszél, hogy csak az lehet Krisztus tanítványa, aki pillanatról pillanatra vállalja azt az életformát, amely élete elvesztésének kockázatával, sőt: önmaga állandó áldozatul adásával jár.

Luk. 14,28–35. Számvetés Krisztus követésében (Mt 5:13; Mk 9:49–50).

A befejező példázatok közül az első kettő arra int, hogy Krisztus követésére csak úgy vállalkozhatunk; ha számot vetünk minden követelménnyel, és nyíltan szembenézünk életünk körülményeivel. A földi vagyon visszahúzó erejéről van itt szó, Lk ebben látja Krisztus követésének szinte legfélelmesebb akadályát: A megízetlenült só példázata is ebben az összefüggésben kap itt új értelmet: aki az előbb mondottak figyelembevételével követi Krisztust, az hasonló az ételnek ízt, a dolgoknak értelmet adó sóhoz (a kép Izráelben általánosságban ismeretes, vö. 2Krón 13:5; Lev 2:13). Aki nem tudja a világban betölteni ezt a szerepet (vö. Mt 5:13), azon éppen úgy nem lehet segíteni, mint az ízét vesztett són: fölöslegessé és haszontalanná válik, semmire sem jó többé.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„12. ISMÉT A JÉZUS KÖVETÉSE (14,25—35)

Ez az a kérdés, amit nem lehet elégszer felvetni. Ezen fordul meg a Jézus missziója s ezen fordul meg az evangélium és Isten Országa ügye minden időben. — Hogyan kell követni Őt?

Lukács itt hármas ikerfeleletet ad:

a) Szívvel-lélekkel a keresztig. — Ne döbbenjünk meg ezen a kifejezésen: ‘Valaki nem gyűlöli meg atyját és anyját… nem méltó énhozzám.’ Itt arra kell gondolni, hogy az arám nyelvben — és Jézus ajkáról ez arámul hangzott el —, a ‘gyűlölni’ szó = kevésbé szeretni. Ilyen értelme van a héber szónak is (1Móz 29,31— 33; 5Móz 21,13). — Jézus ezzel azt mondja: a hozzávaló hűség a legmagasabb és legerősebb kapcsolat; minden más ezután következhetik. Ha helyesen utána következik, a Jézushoz való viszonyban megszentelődik; ha megelőzi, maga is megromlik s megrontja a Jézushoz való viszonyt is. Érthető, hogy ha az ilyen kapcsolat szembekerül az élet nyers érdekével, Jézus azt mondja — mindig is azt mondta — , az életet is oda kell adni. Ez a kereszthordozás esete, mikor jobban szeretjük Jézust, mint a saját lelkünket. Itt a psykhé = fizikai élet. Aki megnyeri az ő életét, elveszíti azt…

b) Okosan, állhatatosan kell követni Jézust. Csak bajt csinál az olyan tanítvány, aki hirtelen fellelkesedik, beáll a sorba, túllicitál mindeneket csodákban és tettekben, s aztán hirtelen kidől, elesik, felbecsülhetetlen kárt okozva az ügynek. Erre figyelmeztet a toronyépítés és a hadviselés munkája. Emez a harc, amaz a béke műve, s mind a kettő a legnagyobb emberi vállalkozás hű képe. A Krisztus egyházának, a keresztyén missziónak megvan a maga stratégiája: csak okos és állhatatos vezetés vállalhatja érte a felelősséget.

c) Tisztán, teljesen. — A sót a tengerből kapják, lepárolással. De a Holt-tengerben még annyi más alkotórésszel keveredett a só, hogy igen nagy mesterség volt tiszta sót nyerni. Ha nem volt tiszta, salétrommal, kénnel, ammóniákkal volt elkeverve, még trágyának sem lehetett használni. Tisztán azonban teljesen elolvadt, felolvadt a só nagy missziójában: az ízesítésben és konzerválásban.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„c. Jézus figyelmeztetése a nem átgondolt tanítványsággal kapcsolatban

(14:25-35)

14:25-27. Változott a szín: nagy sokaság ment vele. Jézus érzékeltetni akarta az emberekkel, hogy át kell gondolniuk döntésüket, hogy követik‑e őt. Úton volt a kereszthalál felé. Végül valóban mindenki elhagyta, amikor egyedül volt a kertben, és elfogták, hogy elítéljék.

A tanítványság nehézségének érzékeltetésére Jézus elmondta, hogy az embernek meg kell gyűlölnie családját, sőt még a saját lelkét is, ha az ő tanítványa akar lenni. A család szó szerinti meggyűlölése a Törvény megszegése lett volna. Mivel Jézus számos alkalommal arra bíztatott másokat, hogy töltsék be a törvényt, nem lehet, hogy itt a család szó szerinti meggyűlölését kívánta volna. Itt a szeretet elsődlegességén van a hangsúly (vö. Mt 10:37). A Jézussal való kapcsolatnak meg kell előznie a családdal való kapcsolatot, vagy akár magához az élethez való ragaszkodást. Valószínű, hogy akik a családi elvárások ellenére is követték Jézust, azokra úgy tekintettek, mint akik gyűlölik családjukat.

A második nehéz feltétel így hangzott Jézus ajkáról: hogy ha valaki nem hordozza a maga keresztjét, és nem jön utánam, az nem lehet az én tanítványom (Lk 14:27; vö. 9:23). Amikor a Római Birodalomban keresztre feszítettek egy bűnözőt vagy foglyot, gyakran kényszerítették az áldozatot arra, hogy vigye keresztjét a kivégzés helyszínére vezető út egy részén. A kereszt városon való végighordozása annak jelképes beismerése volt, hogy a Római Birodalom halálos ítélete jogos az elítélt felett, vagyis Rómának igaza van, és ő – az elítélt – tévedett. Tehát, amikor Jézus azt mondta követőinek, hogy vegyék fel a keresztjüket, és úgy kövessék, akkor annak a nyilvános, mások előtti kimutatására utalt, hogy Jézusnak igaza van, s a tanítványok követik őt, még ha meg is kell halniuk. Pontosan ez az, amit nem voltak hajlandók megtenni a vallási vezetők.

14:28-33. Ezután Jézus két példával tanított arról, hogy a tanítványság nem megy tervezés és áldozathozatal nélkül. Az első kép egy torony építéséről szólt (28-30 v.). Mielőtt az ember hozzákezdene, biztosnak kell lennie abban, hogy ki tudja fizetni a teljes költséget. Jézus követőinek is biztosaknak kell lenniük, hogy készek megadni a tanítványság teljes árát.

A második példa egy harcba induló királyról szól. A királynak késznek kell lennie a kívánt győzelemről való lemondásra, ha érzi, hogy nem tud győzni. Az áldozatnak ez az alapelve fontos a tanítványságban is: az embernek késznek kell lennie lemondani minden vagyonáról Jézusért. Akik követték Jézust Palesztina szerte, azok megtették ezt. Elhagyták javaikat, hivatásukat, tudva, hogy az az üzenet, amit Jézus hirdet, a legfontosabb dolog a földön.

14:34-35. Tanítása csúcspontjaként kijelentette, hogy jó a só mindaddig, amíg megőrzi sós ízét. Ha elveszti az ízét, értéktelenné válik és kidobják. Ugyanez a helyzet a tanítványokkal is. Tartalmazniuk kell a tanítványság jellemzőit – a tervezést és az áldozathozatalt –, vagy értéküket vesztik.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„R) Az igazi tanítványság ára (14,25-35)

14,25 Most nagy sokaság követte az Úr Jézust. A legtöbb vezetőt fellelkesítette volna az ilyen széles körű érdeklődés, de az Úr nem kereste azokat az embereket, akik kíváncsiságból, nem igazi szívbéli érdeklődéssel követték. Azokat kereste, akik hajlandóak voltak odaadóan és szenvedélyesen érte élni, sőt meghalni is, ha szükséges. Ezért most kezdi megrostálni a tömeget azzal, hogy bemutatja nekik a tanítványság szigorú feltételeit. Időnként az Úr Jézus meg akart nyerni embereket magának, de amikor elkezdték követni, megrostálta őket. Itt is ez történik.

14,26 Jézus mindenekelőtt azt mondta azoknak, akik követték, hogy ahhoz, hogy igazi tanítványok legyenek, Őt mindenekfelett szeretniük kell. Sohasem úgy gondolta, hogy az embereknek keserű gyűlölet legyen a szívükben apjuk, anyjuk, feleségük, gyermekeik, testvéreik iránt. Inkább azt hangsúlyozta, hogy Krisztus iránti szeretetüknek olyan nagynak kell lennie, hogy az összes többi szeretet összehasonlítva szinte gyűlöletnek tűnjön (vö. Mt 10,37). A családi kötelékeknek sohasem engedhető meg, hogy egy tanítványt letérítsenek az Úr iránti teljes engedelmesség ösvényéről.

A tanítványság első feltételének legnehezebb részét ezekben a szavakban találjuk: ‘...még a maga lelkét is...’ Nemcsak rokonainkat kell kevésbé szeretni; saját életünket is. Ahelyett, hogy énközpontúak lennénk, Krisztus központúaknak kell lennünk. Ahelyett, hogy azt kérdeznénk, hogyan hat ránk valamilyen tett, azt kell gondosan megvizsgálnunk, hogyan fog hatni Krisztusra és az Ő dicsőségére. A személyes kényelem és biztonság szempontjait alá kell rendelnünk Krisztus dicsőítésének és ismertté tételének nagy feladata alá. Az Úr szavai kizárólagosak. Azt mondta, ha nem szeretjük őt mindenekfelett, jobban, mint családunkat, és jobban, mint a saját életünket, nem lehetünk a tanítványai. Félúton nem lehet megállni.

14,27 Másodszor azt tanította, hogy egy igazi tanítványnak hordoznia kell saját keresztjét, és követnie Őt. A kereszt nem fizikai gyengeség vagy szomorúság, hanem a szégyen, a szenvedés, a magányosság, sőt a halál ösvénye, amelyet valaki önkéntesen választ Krisztusért. Nem minden hívő hordozza a keresztet. El lehet kerülni névleges keresztyén élettel; de ha elhatározzuk, hogy mindent feladunk Krisztusért, ugyanazt a sátáni ellenállást fogjuk megtapasztalni, amelyet Isten Fia megismert, amikor itt volt a földön. Ez a kereszt. A tanítványnak Krisztus után kell mennie. Ez olyan típusú élet volt, amilyen Krisztusé, amikor itt járt a földön — az önmegtagadás, az alázat, az üldöztetés, a szégyen, a kísértés útján — és tapasztalta a bűnösök ellenállását.

14,28-30 Ekkor az Úr Jézus két illusztrációt használt, hogy hangsúlyozza az ár meggondolásának szükségességét, mielőtt elindulunk, hogy kövessük. A keresztyén életet építkezési tervhez, azután pedig háborúhoz hasonlította. Egy ember tornyot akar építeni, de előbb leül és kiszámítja a költségeket. Ha nincs elég pénze a befejezéshez, nem fog hozzá. Különben, amikor az alapot lefektette, és a munkával le kell állnia, a bámészkodók gúnyolni kezdik, mondván: ‘Ez az ember elkezdette az építést, és nem bírta véghez vinni.’ Így van a tanítványokkal is. Nekik először fel kell mérniük a költséget, hogy vajon igazán készek‑e odaadni életüket teljes szívvel Krisztusnak? Különben ragyogóan kezdenek, azután pedig kudarcot vallanak. Ha ez történik, a bámészkodók gúnyolni fogják őket a jó kezdet és a dicstelen befejezés miatt. A világ a félszívű keresztyének felé megvetéssel fordul.

14,31-32 Egy királynak, amikor háborúba megy olyan ellenség ellen, amely szám szerint erősebb nála, gondosan meg kell fontolnia, hogy vajon kisebb haderejének van‑e lehetősége legyőzni az ellenséget. Alapos megfontolással kell döntenie a teljes elszántság vagy a szánalmas megadás között. Így van a keresztyén tanítványság életében is. Félmegoldások nem lehetségesek.

14,33 A 33. vers valószínűleg az egyik legnépszerűtlenebb vers a teljes Bibliában. Kifejezetten a következőket mondja: ‘Valaki közületek búcsút nem vesz minden javaitól, nem lehet az én tanítványom.’ Nem lehet félremagyarázni ezeket a szavakat. Nem azt mondják, hogy az embernek hajlandónak kell lennie minden elhagyására, hanem azt, hogy mindent el kell hagynia. El kell hinnünk, hogy az Úr Jézus tudja, mit beszél. Tudta, hogy a munka semmilyen más módon nem lesz elvégezve soha. Azt akarja, hogy legyenek férfiak és nők, akik többre értékelik minden másnál a világon. Ryle a következőket figyeli meg:

Az az ember, aki jót akar önmagának, mindent felad Krisztusért. A legjobb üzletet csinálja; hordozza a keresztet néhány évig ebben a világban, és az eljövendő világban örök élete van. A javak legjobbját kapja meg; gazdagságát magával viszi a síron túlra. Itt gazdag a kegyelemben, és odaát gazdag a dicsőségben. A legjobb pedig, hogy amit hit által kap Krisztusban, sohasem veszíti el. Ez az ‘a jó rész, amely el nem vétetik tőle’.

14,34-35 A só a tanítvány képe. Van valami egészséges és dicséretre méltó abban az emberben, aki átadott és megszentelt életű az Úrért. Utána viszont olvasunk a sóról, amely elvesztette az ízét. A modern asztali só nem tudja elveszíteni az ízét, mert az tiszta só. De a bibliai országokban a sóhoz gyakran különböző szennyező anyagok keveredtek. Ezért lehetséges volt az is, hogy a sótartalomveszendőbe ment, és csak a visszamaradó anyag volt a tartályban. Ez a maradék azonban értéktelen volt. Nem lehetett felhasználni a föld trágyázására sem. El kellett dobni.

A kép olyan tanítványt mutat, aki ragyogóan indul, és aztán megszegi ünnepélyes fogadalmát. A tanítvány létének egyetlen alapvető értelme van; ha ennek teljesítése meghiúsul, akkor szánalom tárgyává válik. A sóról azt olvassuk, hogy eldobják. Ez nem azt mondja, hogy Isten elveti; ez sohasem történhet meg. Az emberek vetik el, vagyis lábbal eltiporják az olyan ember bizonyságtételét, aki építkezni kezdett, és nem volt képes befejezni. Kelly jegyzi meg a következőket:

Annak a veszélye mutatkozik meg, hogy ami jól indult, rosszra fordul. Van‑e a világban még olyan haszontalan dolog, mint a só, ha elveszítette azt az egyetlen tulajdonságát, ami miatt értékelték? Ez rosszabb, mint a valamilyen más célra való hasznavehetetlenség. Így van ez a tanítvánnyal, aki megszűnik Krisztus követője lenni. A világ céljaira nem alkalmas, az Istenét pedig feladta. Ahhoz túl sok a világossága vagy az ismerete, hogy belemenjen a világ hiábavalóságaiba vagy bűneibe, és nincs meg a kegyelem és az igazság öröme, hogy meg-tartsa őt a Krisztus ösvényén... az ízetlen só megvetés és ítélet tárgyává válik.

Az Úr Jézus a tanítványságra vonatkozó üzenetet a következő szavakkal fejezte be: ‘Akinek van füle a hallásra, hallja!’ Ezekben a szavakban benne van, hogy nem mindenki lesz hajlandó hallgatni a tanítványság szigorú feltételeire. De ha valaki hajlandó követni az Úr Jézust, nem törődve vele, hogy mibe kerül, akkor hallja meg és kövesse.

Kálvin János egyszer azt mondta: ‘Mindent feladtam Krisztusért, és mit találtam? Mindent megtaláltam Krisztusban.’ Henry Drummond ezt így magyarázta: ‘A belépés a menny királyságába nem kerül semmibe; az évenkénti előfizetés viszont mindenbe kerül.’ ”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„145 (d) Megismétli a tanítványság követelményeit (14,25-35). Ebben az anyagban, mely jórészt egyedi, Lukács újra lefekteti a tanítványság alapszabályait. Ld. 9,23-27, 57-62. Ha a 14,16-24 Isten kiválasztásának tökéletes ingyenességét hangsúlyozta, ezek a versek ennek a kiválasztásnak a másik oldalát emelik ki: a teljes odaadást a tanítványok részéről. 26. gyűlöli meg: Erőteljes kifejezése a Jézus által tanítványaitól követelt maradéktalan odaszánásnak. feleségét: (→ 144). az én tanítványom: Ez a 27. és a 33. versek refrénje. 28-32. Ez a két példázat a cselekvés előtti megfontolás szükségességére összpontosít. Akik követni akarják Jézust az úton, azoknak fel kell mérniük, mi ennek az ára. 33. Ezt a problémás verset a gör. hutós un vezeti be, amelyet általában ‘hasonlóképpen’-nel fordítanak, megmutatja, hogy a 33. versben vonja le a következtetést a 28-32. vers példázataiból. De mi az összehasonlítás alapja? A 28-32. és a 33. versek közötti hasonlóság a következő: ez azoknak a sorsa, akik nem képesek valamit végigvinni. Jézus követőit nem szabad, hogy visszariassza bármilyen áldozat, amit azért kell hozniuk, hogy a végsőkig kövessék őt, még ha ez minden tulajdonuk feláldozását jelenti is. Ld. J. Dupont: NRT 93 (1971) 561-582. A. Plummer (Luke, 366) így fejti meg Lukács szándékát: ‘Minden tanítványnak készen kell állnia a javairól való lemondásra.’ A 33. vers tehát nem azt parancsolja, hogy minden tanítvány kénytelen-kelletlen mondjon le a vagyonáról. 34-35. só: A tanítványoknak óvakodniuk kell attól, hogy hagyják, hogy Jézushoz való ragaszkodásuk elsorvadjon, és cselekvésképtelenné váljon. ‘Tönkrement építő, legyőzött király, ízét vesztett só — ezekkel a kellemetlen képekkel szemlélteti Lukács annak a tanítványnak a helyzetét, aki elbátortalanodás vagy bármi más miatt visszavonja a hűségesküt, melyet egykor tett’ (Carlston, C. E.: The Parables of the Triple Tradition, Philadelphia 1975, 89).”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„KEMÉNY FELTÉTELEK

Lukács 14,25-30

Mindenkinek szól a hívás, de szakítani kell mindazzal, ami akadályozhatja, hogy valóban nyomdokába lépjünk Jézusnak. A nagy vacsora példázata beszélt arról is, hogy még a család is kifogássá válhat (20), ürüggyé, hogy magunkat kimentsük. Tkp. visszaélés Jézus közbenjárásával, ha elutasításunkat vele üzenjük meg a már mindent elkészített gazdának.

Ámde mégis az, hogy gyűlöld meg, túlságosan erős kifejezés! Ha megnézzük a Mt 10,37-et, a fogalmazás ott közérthetőbb: ‘Aki jobban szereti apját, vagy anyját, mint engem...’. Érezzük, hogy mindkét változat lényegében ugyanazt mondja. Nehéz esetekben olykor segít, ha a görög szöveget visszafordítjuk héberre, arámra, ahogy Jézus gondolkodott és beszélt. Kutatva e nyelvi háttérben, segítő ÓSZ‑i párhuzamok adódnak: 1Móz 29,30k; 5Móz 21,15kk; Bír 14,16. E helyek először is azt értetik meg velünk, hogy az egész gondolatkör szövetségi szemléletből táplálkozik. Jézus követése azt jelenti, hogy belépek az általa szerzett szövetségbe. Úgy senki mást nem szerethetek, mint őt és helyette sem szerethetek mást, mert akkor bálványt csinálok – hasonlóan a mammonhoz (vö. 16,13!) – pl. a szeretteimből.

Mégis, nincs itt valami eltúlozva? Tagadhatatlan, hogy van némi érzelmi túlfűtöttség abban, ahogy pl. Sámson felesége kesereg: ‘Mégiscsak gyűlölsz és nem szeretsz engem!’. Láthatóan Lukács is átvette a szónak az érzelmi hőfokát is, amikor Jézus szavait görögre fordította, ezért az ő fordítása szolgaibb, Máté változata jobban megfelel annak, amit Jézus mondani szándékozott, tartalmában tehát közelebb áll az ige Lelkéhez. – Egyébként, a saját lelkünk meggyűlölése röviden az önmegtagadást jelenti, a kereszt felvételét, a szenvedésre is kész Krisztus-követést. Enélkül senki nem lehet tanítvánnyá.

Jézus mindig pásztori módon válaszol a vele kapcsolatba jutók viselkedésére. A vonakodókat hívja, serkenti, nemegyszer szemrehányásokat tesz. Most észrevehetően változott a környezet. Nem farizeusok és árgus szemű írástudók veszik körül, hanem lelkesült sokaság, s mind vele akar tartani. Ilyen esetben Jézus meghökkenti a könnyen felbuzdulókat és szembesíti a feltételekkel, s a várható nehézségekkel. Őt követni csak ezek vállalásával lehet. A toronyépítő példázata is ezt célozza. Ha szőlejében valaki őrtornyot, vagy házánál valamilyen gazdasági rendeltetésű ‘tornyot’ akar építeni, előbb szükségszerűen számot vet, hogy a meglévő fedezet futja‑e a befejezésig. Különben gúny tárgya lesz a vállalkozása, ha elkezdi ugyan, de aztán félbehagyja.

Két hatás érvényesül mindenkor a keresztyén életben: egyrészt a feltétel nélküli hívás, másrészt a Krisztus-követés vállalásai: a szűkös önérdek feladása. A két hatás sosem közömbösíti egymást, sőt a két pólus között fényt adó szikra villan fel.

A DÖNTÉS NEHÉZSÉGEI

Lukács 14,31- 35

A második példázattal ugyanazt óhajtja szemléltetni Jézus, mint az előzővel. Számoljon a nehézségekkel mindenki jó előre, aki követni akarja őt. Mint egyebütt, úgy itt is egyetlen mozzanat az, amit Jézus kiemel az egészből, az, hogy időben vessen számot mindenki, hogy helyt tud‑e állni a tanítványság követelményei láttán. Nem szabad tehát további következtetéseket levonni a példázatból, hogy pl. mond‑e általa valamit háborúról és békéről. A példázat súlypontja nem ez. Mellékesen azért annyi megjegyezhető, hogy másként alakult volna az emberiség történelme, kis és nagy népek sorsa, ha a ‘királyok’ előrelátással mérték volna fel a tényleges erőviszonyokat. Jézus több megfontoltságot feltételez róluk, mint ami valóban volt bennük, amikor érdekek ütköztek össze és hatalmi konfliktusok támadtak.

A 33. v.-ben meg is mondja világosan Jézus, hogy mi tarthatja vissza, mi zavarhatja meg legjobban a leendő tanítványt. A gazdag ifjú is akkor szomorodott el és lohadt le lelkesedése, amikor Jézus megnevezte egyetlen fogyatkozását, s hogy mi az, amit tennie kell (18,22). Javainkról nem könnyű lemondani, a fogalmazás ezt is megértően sejteti. Az alapszövegben ui. búcsúvételről van szó. Minden búcsúvételben összetörik a szív egy kicsit. Az erre utaló igék, mint e mostani is, nagy hatással voltak az egyháztörténelemben a szerzetesrendek kialakulására és belső ösztönzéseire, midőn férfiak és nők döntöttek, hogy a szolgálatért a lemondást választják. De az első évszázadban, amit iránymutatónak tartunk, nem volt szükség a gyülekezet mellett külön kialakított, zárt életformára. A mindennapi élet sűrűjében, anyagi eszközökkel folytonosan és helyesen gazdálkozó családi, gazdasági és társadalmi közegben kell a keresztyén embernek megtalálnia az anyagiaktól függetlenülni tudó szív szabad állapotát, s bizonyos fordulópontokon tudnunk kell búcsút venni attól, ami addig közelebb volt hozzánk, mint a tulajdon bőrünk. Mert amitől nem tudunk időben búcsút venni, róla lemondani, az elvétetik. A búcsúvételben is elfacsarodik a szív, de ha valami elvétetik, az fölér egy operációval.

Voltaképpen így őrizhető meg a só fűszeríze is. A tengervízből párologtatott sóban sok egyéb anyag is volt, pl. gipsz. Ha nem használták fel a sót, idővel elvesztette ízét, amit az égvilágon senki többé nem tudott visszaadni neki. Kidobni való salak vált belőle. A ‘földnek’ szó valószínűleg félreolvasása az arám ‘fűszer’ szónak. — A só tehát időben kerüljön bele abba a közegbe, ahol romlástól óvó feladata van, különben megízetlenül, s végül már magát sem tudja megsózni, végül pedig mindennél haszontalanabbá válik. Bizony, értsen a szóból, aki hallja vagy olvassa! — Jézusért nemcsak szakítani kell környezetünkkel, de só gyanánt vissza is kell adatni, s megváltozott élettel menni oda!”

(Prőhle Károly: Lukács Evangéliuma. Evangélikus Egyetemes Sajtóosztály):

„c) JÉZUS KÖVETÉSÉNEK AKADÁLYAI

14,25—35.

(25) Együtt ment vele nagy sokaság, és amikor megfordult, ezt mondta nekik: (26) ‘Ha valaki hozzám jön, és nem gyűlöli atyját és anyját, feleségét és gyermekét, fitestvéreit és nőtestvéreit, sőt még önmagát is, nem tud tanítványom lenni. (27) Aki nem hordozza keresztjét, és nem jön utánam, az nem tud tanítványom lenni.’

(28) ‘Mert ha tornyot akar építeni, melyiktek nem ül le. és nem számolgatja a költségeket, hogy telik‑e neki befejezésre? (29) Hogy ha alapot vetett, és nem tudná befejezni, ne kezdje csúfolni mindenki, aki látja, és (30) ne mondja, hogy ez az ember elkezdett építeni, és nem tudja befejezni. (31) Vagy ha egy király kivonul, hogy egy másik királlyal harcba bocsátkozzék, nem ül‑e le előbb, és nem tanácskozza‑e meg, hogy tízezer élén tud‑e szembeállni az ellene jövő húszezerrel? (32) Ha pedig nem, akkor míg az messze van, követeket küld, és megkérdezi a béke feltételeit.’

(33) ‘Így tehát, aki közületek nem vesz búcsút minden vagyonától, az nem tud tanítványom lenni.’

(34) ‘Már most: jó a só, ha azonban a só is megízetlenül, mivel ízesítik meg? (35) Sem földre, sem trágyára nem alkalmas: kidobják. Akinek van füle hallásra, hallja!’

Nem tud tanítványom lenni!

25—27. 33. Nem tudjuk, hogyan ért véget az ünnepi ebéd a farizeus házában. Jézus elmondja a nagy vacsoráról szóló példázatát, azután az utcán találjuk, amint nagy sokaság követi. Jézus feléjük fordul, és nekik is beszél azokról az akadályokról, amelyek miatt a farizeusok sem tudják őt követni. Lukács talán azért is írja le Jézusnak ezt a beszédét éppen ezen a helyen, hogy ne értsék félre a nagy vacsora példázatát. Ne következtessék Isten határtalan szeretetéből, hogy könnyű Jézust követni. Jézus itt nem hív senkit követésére, nem is utasít vissza senkit, hanem elmondja követésének akadályait. Aki ezeket nem küzdi le, az nem tud tanítványa lenni. Nem azt mondja Jézus, hogy ezeket nem fogadja el, még meg sem bélyegzi őket, hanem csak azt állapítja meg, hogy az ilyenek nem képesek arra, hogy tanítványai legyenek. Háromszor koppan ez a súlyos kijelentés: ‘Az nem tud tanítványom lenni.’ Ennek megfelelően három akadályt sorol fel: aki nem gyűlöli közvetlen hozzátartozóit és önmagát, és aki nem hordozza keresztjét, és aki nem vesz búcsút vagyonától. Jézus más összefüggésben már beszélt ezekről a nehézségekről, de a kemény kifejezések újra kiélezik a problémát (9,57—62). Botránkoztató az, hogy gyűlölni kell a közvetlen hozzátartozókat, azért a szó értelmét próbálják tompítani. Mt 10,37 úgy értelmezi, hogy nem szabad őket Jézusnál jobban szeretni. Valószínű azonban, hogy Lukács őrizte meg pontosabban Jézus szavát. Jézusra jellemző az ilyen ‘kemény beszéd’. Hasonlóan keményen szól a vagyontól való búcsúvételről: ez a vagyon elhagyását jelenti. Betű szerinti értelmezéssel Jézus szavainak tartalmát veszítenénk el. Jézus nem a mindenről lemondó aszkézis és az önkínzó szenvedés etikáját propagálja. Hanem éppen azt mondja, hogy aki őt követve szolgált a világban, annak el kell készülnie arra, hogy áldozatot kell hoznia. Lelkileg szabadnak kell lennie a különböző kötöttségektől. Két szó nyitja meg Jézus beszédének értelmét: ‘gyűlöli önmagát’ és ‘hordozza keresztjét’. Ezt vállalta Jézus. Nem azért, mert megvetette a világot, hanem azért, mert szerette. Aki Jézushoz hasonlóan szereti a világot, az nem vonul ki belőle, hanem magára veszi emberek gondját és terhét, hogy segítsen rajtuk. Annak készen kell lennie az ilyen önmegtagadásra és szenvedésre is, különben nem tud Jézus tanítványa lenni.

Költségvetés és haditanács

28-32. Jézus két példázatban vonja le a következtetést az előző követelményből. Az egyik egy emberről szól, aki tornyot akar építeni. Lehet az őrtorony a kertjében, vagy gazdasági épület. Anyagi helyzetéhez képest nagy vállalkozás. Ha nem akar világ csúfjává lenni, mert félbemaradt az építkezés, akkor költségvetést kell készítenie, és gondosan mérlegelnie kell anyagi erejét. A másik példázat egy királyról szól, akinek országát kétszeres túlerő fenyegeti. Józan ésszel csak azt teheti, hogy haditanácsot tart, tudják‑e vállalni az egyenlőtlen harcot. Ha nem, akkor békét kell kérnie, ami talán meghódolással egyenlő. A két példázatnak van egy hasonló vonása, és ez utal Jézus mondanivalójára. Az ember leül, és számolgatja a költségeket, a király is leül, és megtanácskozza az ügyet. Jézus azt akarja, hogy aki követi őt, az tudja, mire vállalkozik, mérje fel a lehetőségeket és a következményeket. Nem akar senkit nevetségessé vagy szerencsétlenné tenni. Nem akarja, hogy könnyelmű követői félszívűségük miatt összeroppanjanak, és világ csúfjává legyenek, mint a toronyépítő, vagy vereséget szenvedjenek, mint a meggondolatlan hadvezér.

Nem alkalmas

34-35. Lukács szerint Jézus a só hasonlatával foglalja össze mondanivalóját. A többi evangéliumok is idézik Jézusnak ezt a mondását, de az egészen más összefüggés arra mutat, hogy többé-kevésbé eltérően értelmezték, mert saját gyülekezeteikre alkalmazták. Mi lehet a mondás eredeti értelme? A hasonlat lehetetlenséget fejez ki: a só nem íztelenül meg. A magyarázók egy része azt próbálja kimutatni, hogy ez bizonyos esetekben mégis megtörténik. Emlékeztetnek arra, hogy a Holt-tengerből lepárlással nyert só idegen anyaggal szennyeződhet és megromolhat, s akkor kidobják. Más magyarázat szerint azokra a kősó táblákra kell gondolni, amelyekkel kibélelték a kenyérsütő kemencét. Ezektől ízet kap a kenyér, de idővel elvesztik sótartalmukat, és akkor kidobják az utcára. Ezek a magyarázatok azonban ugyanúgy elrontják Jézus szavait, mint amikor be akarják bizonyítani, hogy a teve valahogyan mégis átmegy a tű fokán. Jézus hasonlatának éppen az a csúcspontja, hogy a sóval, amely jó, olyasmi történt, ami tökéletesen lehetetlen. Más hasonlatokkal ugyanerről a lehetetlenségről az ótestamentumi próféták is beszélnek. Ézsaiás például arról a tökéletesen telepített és gondozott szőlőről beszél, amely vadszőlőt terem (Ézs 5,1—7). Ez is lehetetlenség. De ez a szőlő Izráel. Valószínű, hogy a só példázata is eredetileg Izráelre vonatkozott. Emellett szól az, hogy az első század végén Rómában egy rabbi kigúnyolja Jézus szavait, eközben feltételezi, hogy azt Jézus Izráelre vonatkoztatta, és vele ellentétben kijelenti, hogy a só nem ízetlenülhet meg (Bill. I. 236). Jézus valószínűleg azt mondta vele, amire a nagy vacsora példázatában is célzott, hogy Izráel saját lényegével, választottságával és isteni küldetésével kerül ellentétbe, amikor nem hallgat szavára. Lukács, vagy már az egyik forrása ezt az igét is a tanítványokra, illetőleg a gyülekezetre alkalmazza, amikor ennek a szakasznak az összefüggésébe állítja. Ezen a helyen azt jelenti Jézus szava, hogy ha a tanítvány csak félig-meddig csatlakozik hozzá, és nem teszi rá életét az ő követésére, akkor olyan lehetetlen jelenséggé lesz, mint az ízetlen só. Nem csak Jézus szolgálatára nem alkalmas, hanem az emberek számára is értéktelen.”

(Ortensio da Spinetoli: Lukács a szegények evangéliuma. Agapé):

„Krisztus követése (14, 25-33)

25.	Nagy sokaság ment vele, és ő feléjük fordulva
így szólt:

26.	«Ha valaki hozzám jön, de nem gyűlöli meg
apját, anyját, feleségét, gyermekeit, testvéreit,
sőt még saját lelkét is, nem lehet az én tanítványom.

27.	Ha valaki nem veszi fel a maga keresztjét, és nem
jön utánam, az nem lehet az én tanítványom.

28.	Mert ki az közületek, aki tornyot akar építeni,
és nem ül le előbb, és nem számítja ki a költséget,
hogy telik-e mindenre a befejezésig?

29.	Nehogy - miután alapot vetett, de nem tudta
befejezni - gúnyolni kezdje mindenki, aki látja,
és ezt mondja:

30.	Ez az ember építkezni kezdett, de nem tudta
befejezni.

31.	Vagy ha az egyik király el akar indulni, hogy
harcba bocsátkozzék egy másik királlyal, vajon
nem ül‑e le előbb, és nem fontolja‑e meg, hogy
szembeszállhat‑e tízezer élén azzal, aki húszezerrel
jön ellene?

32.	Különben követséget küld, amikor az még távol
van, és megkérdezi a béke feltételeket.

33.	Így tehát, aki közületek nem mond le minden
vagyonáról, nem lehet az én tanítványom».

Jézus ismét misszionáriusként jelenik meg (25. v.). Miután hosszan elidőzött a farizeusok vezetőjének házában (1. v.), nagy sokaság (okhloi polloi) kíséretében útnak indul. Az evangélista számára ez alkalmul szolgál arra, hogy ismertessen néhány olyan tanácsot, amely a tanítványoknak szól, és amelyek között az is szerepel, hogy az ember milyen feltételekkel válhat Krisztus követőjévé (26-33. v.). A nagy vacsoráról szóló példázat rámutatott, hogy a meghívottak többsége személyes érdekek miatt mondta le a találkozót. Nem tudtak feláldozni valamiféle személyes értéket annak érdekében, hogy elfogadhassák a meghívást. Úgy látszik, Jézus (s vele együtt az evangélista) meg akarja előzni, hogy hallgatói megismételjék ezt a hibát, illetve hogy hasonló módon megtapasztalják az ezzel együtt járó csalódást. A keresztény ember döntésének komolyságát és súlyát két példázat jellegű képpel fejezi ki: az egyik a tornyot építő emberé (28-30. v.), a másik pedig a kollégája elleni harcra készülő királyé (31-33. v.).

A Krisztus tanítványává válás feltételei kényelmetlenséggel járnak és kedvét szegik az embernek. Az evangélista korábban, a jeruzsálemi út kezdetén, az első önkéntes hivatások jelentkezésénél már beszélt erről (9, 23-27.57-62), és később is visszatér majd e témára (16, 1-31; 18, 24-30). Ez mutatja, hogy jelentős és sürgető témáról van szó. Jézusnak olyan tanítványokra van szüksége, akik teljes készséget tanúsítanak az ügy iránt, az országot és ennek dicsőségét illetően. Ha valaki nem képes mellőzni mindenkit, és nem tud háttérbe szorítani mindent, nem válhat az ő követőjévé. Az embernek fel kell tudni áldoznia minden köteléket, még a családi kötelékeket és a saját személyét érintő érdekeket is (26. v.). Ezt a szöveget általában a monasztikus hivatás alapokmányának tekintették, pedig Jézus egyszerűen az ő követéséről, a tényleges követését megelőző feltételekről beszél, és nem valamiféle különleges csoporthoz szól, hanem mindazokhoz, akik «vele mentek» (25. v.). Krisztus követőjének lenni azt jelenti, hogy az ember az ő útjára lép és az ő útját folytatja Isten tervének megvalósításában azáltal, hogy minden segítséget megad e megvalósuláshoz, s nem zárkózik remetelakba vagy erődítménybe, hanem az ország, vagyis az emberek szolgálatába szegődik. A keresztény ember és a szerzetes megkülönböztetése mindig kétértelmű dolog: egyrészt azért, mert e különbségtételt nem támasztja alá az evangélium, amely mindenkitől azt kéri, hogy tökéletes követője legyen Krisztusnak; másrészt azért, mert a lemondásokat menekülésként, önmagába fordulásként értelmezi, és nem olyan önátadásként, amellyel az ember beilleszkedik Isten tervébe, az ország hirdetésébe és előmozdításába, ami egyben az ember teljes kibontakozását is szolgálja. A jézusi követelmény sémita kifejezésekben fogalmazódik meg, ezért paradox jellegű, és nem szabad szó szerint értelmezni. A «gyűlölni» ige (26. v.) annyit jelent, mint háttérbe helyezni, másodrendűnek tartani, a «szeretni» ige pedig annyit, mint előnyben részesíteni. Ha az ember Krisztust választja, ez ellentéteket, osztottságot eredményezhet családján belül; de nem szabad engednie, hogy akár a legszentebb vagy a legkedvesebb kötelékek is meghátrálásra késztessék, ha ezek akadályozzák őt az Istenhez jutásban.

A keresztény eredetek történelme, amelyre Lukács itt utal, mindennek bizonyítékát adja. Nem csupán akadályok vannak, amelyeken az embernek felül kell kerekednie, hanem ezeknél súlyosabb áldozatokat is kell hoznia. Ezeket a «kereszt» szimbolizálja, amely az ókori népeknél a hallatlan szenvedések eszköze volt. Az elítélt akasztófával (vagy gerendával) a vállán indult kínszenvedésének helyére. A «keresztet felvenni» annyit jelentett, mint késznek lenni a halálra (vö. 23,26). Jézus halála után a «kereszt» az Isten országáért elviselt szenvedések jelképévé vált. Ahhoz, hogy az ember beléphessen az országba és tagja lehessen, korlátoznia kell igényeit (vö. a szűk kapuról szóló példázattal: 13,24). Lemondásokat, önmegtagadásokat kell vállalnia ahhoz, hogy alárendelődhessen az isteni akaratnak, amely mindig és mindenkitől a legnagyobb erőfeszítést kéri tervének megvalósításához, amely nem saját felmagasztalására vagy dicsőségére, hanem az ember boldogságára irányul. A «keresztet hordozni» Pál szerint annyit jelent, mint mindennap meghalni jobbik énünk életben tartása érdekében (vö. Róm 6,6). A «kereszt» nem áldás, és nem tetszik Istennek, mint ahogy az embernek sem, de gyakorta jó eszköz tetszésének elnyerésére, vagy feltétele annak, hogy mások életét boldogabbá, békésebbé és biztonságosabbá tehessük. Krisztus nemcsak a Kálváriára vezető úton hordozta a keresztet, hanem egész élete folyamán: keresztje a személyes vágyairól való lemondásokból, a mindennapi munkájából adódó gyötrelmekből, fáradságos szolgálatából, valamint a hitét és bátorságát állandóan próbára tevő ellenségeivel való ütközésekből ácsolódott. «Önkiüresítő», alázatos és szolgai választása állandó «keresztre feszítés» volt egészen a Golgotán bekövetkezett fizikai keresztre feszítéséig (vö. Fil 2, 5-11). Halála a korábban elfogadott gyötrelmeknek következménye. Jézus elkerülhetné az ítéletet, járhatná saját útját, s harc helyett alkalmazkodhatna a körülményekhez, de akkor nem lenne az emberek üdvözítője.

Lukács az egyedüli, aki a mennyek országa érdekében vállalandó lemondások között a feleségről való lemondást is említi (26. v.; 18,29; vö. Mt 10,23; 19,29), s hasonlóképpen ő az egyedüli, aki a messiási lakomán való részvételt akadályozó okok közé a «nősülést» (20. v.; vö. Mt 22,5) is besorolja. Lukácsnál a házasság még a vízözönt kiváltó bűnök közé is bekerül (17,27; mindazonáltal vö. a Mt 24,38-al is). Ezek a részletek, ellentétben azokkal, amelyeket más szövegek tartalmaznak (vö. 7, 37-38; 8, 2-3; 10, 38-42), látszólag a harmadik evangélista nőgyűlöletének jelei. Sokkal valószínűbb azonban, hogy inkább radikalizmusának mutatói, amely itt éppúgy megjelenik, mint másutt. Ő az ugyanis, aki azt kéri a kereszténytől, hogy «mindennap» hordozza keresztjét (9,23; vö. Mt 16,24), hogy még «saját életét is gyűlölje» (26. v.; vö. 9,24; Mt 10, 37-39), s hogy váljon meg «minden» javától (33. v.; vö. 18,22; vö. Mt 10, 37-39; 19,21). Ugyanilyen közösséget (koinonia) és egyenlőséget javasol majd az Apostolok Cselekedeteiben is (2, 42-47; 4, 32-35). Úgy látszik, mintha Lukács annak az utópisztikus platóni eszmének igézetében élne, hogy az emberek egy és ugyanazon család tagjaiként tökéletesen egyenlőek. Az evangélista szerint ezt a teljes egyetértést olyan értékek akadályozzák, amelyek inkább megosztják az embereket: a gazdagság és a család. Az esetek többségében ugyanezek az értékek késztetik az embert az evangéliumi üzenet elutasítására (nehogy elveszítse javait) vagy kompromisszumos megoldásokra (nehogy megütközést váltson ki családjában). A következő két példázat (28-33. v.) arra szolgál, hogy kiemelje Krisztus elvárásainak komolyságát és szigorát. Ha a Krisztus melletti döntésnek ez a jelentése és ilyen radikális következményekkel jár, az ember nem járhat el felszínesen. A döntéshez össze kell szednie és mérlegelnie kell minden erejét. A «torony» építése beletartozik minden uralkodó védelmi programjába. Minthogy ez jelentős anyagi kiadásokkal jár, az építőnek a munka megkezdése előtt számot kell vetnie az erőforrásokkal és a kincstár helyzetével. Ha ugyanis e biztosíték híján fog a munkához, félő hogy nem tudja befejezni, nevetségessé válik, és ezenfelül nyakára hág vagyonának. A kép talán azt is sugallja, hogy a keresztény ember is olyan a társadalomban, mint valamiféle védőbástya, amely támaszt és biztosítékot nyújt az ellenséges erők esetleges támadásai közepette. E védelem nélkül a társadalom felbomlana. Lukács pasztorális gondjai újra és újra felszínre kerülnek. Krisztust választani annyi, mint könyörtelen háborút folytatni az ember létét fenyegető valamennyi gonosz hatalom ellenében. Ha az ember felkészületlenül bocsátkozik az ütközetbe, ennek olyan következményei lehetnek, amelyek súlyosabbak a megelőző állapotnál. Aki nem tudott magának «erődítményt» építeni, sikertelen ember; de aki legyőzöttként marad a csatatéren, az azt is kockáztatja, hogy egész életére gyenge marad, sőt még az életét is elveszítheti. Ha az ember rosszul kezd el valamit, ezzel adott esetben többet rombol, mintha egyáltalán nem kezdett volna semmit: mint ahogy egy csata vagy háború elvesztése is gyakorta válik visszavonhatatlan frusztrációs élmények motívumává. E figyelmeztetésekkel (30-33. v.) Lukács olyan radikális megtérést szorgalmaz, amely kétértelműség és megalkuvás nélkül fogadja el az evangéliumot, mert csak ezek a feltételek biztosíthatják és szavatolhatják jól azt az elvárást, hogy az ember nem hátrál meg, nem esik áldozatául semmiféle támadásnak, és nem csalatkozik.

Az ízét vesztett só (14, 34-36)

34.	«Jó a só, de ha elveszti az ízét,
hogyan tudják azt visszaadni?

35.	Sem a földnek, sem trágyának
nem alkalmas: tehát kidobják.

36.	Akinek van füle a hallásra, hallja!»

A só képe vagy példázata azt világítja meg, hogy Krisztus tanítványának mi a szerepe, illetve küldetése a közösségben és magában az emberi társadalomban.

A só nélkülözhetetlen az ember életében. A köznapi használatban az ételek fűszerezésére és romlástól való megóvásukra szolgál. Só hiányában az embert az a veszély fenyegeti, hogy nem táplálkozik. Ezért a példázat alkotója megelégszik annak kijelentésével, hogy a só «jó dolog», s nem tartja szükségesnek a további magyarázatot. Képletes értelemben a só a bölcsesség, az okosság és a kiegyensúlyozottság szinonimája. Az ilyen adottságok, minőségek és erények nélkül az ember és a keresztény olyan, mint a sótlan étel. Sónak lenni az emberi közösségen belül annyit jelent, mint a közösségben megbúvó romboló és pusztító erők megelőzésén és ellensúlyozásán fáradozni. A Bibliának borúlátó képe van az emberi állapotról, és ez a kép alapjában véve megfelel a valóságnak. Éppen ezért, mint ahogy a fizikai világnak is szüksége van légtisztító berendezésekre, az emberi közösség is hasonló hatótényezőkre szorul a lélek életének biztosítása érdekében. Olyan embereket igényel, akik vállalják, hogy elpusztítják a rossznak különféle csíráit, amelyek az egyedek és a közösség életét beszennyezéssel fenyegetik. Nem elegendők az okos szavak. Bölcs, elkötelezett és tevékeny emberekre van szükség. A «rossz» embereket vagy a nyomorúságos állapotokat csak a jó emberek jelenléte és az új, megjavított létfeltételek bevezetése győzheti le.

Az emberi családba merült és a vele eggyé vált keresztény olyasvalaki, aki e család tagjainak megadja az «ízt», a krisztusi érzületet, és biztosítja számukra a megfelelő tájékozódást és irányt az előttük álló úton. Az evangéliumi üzenet juttatja az embert a legmegfelelőbb és legteljesebb látáshoz az ő történelmi zarándokútján, mert emlékezetébe idézi a kiindulási pontot, a bejárandó utat és az elérendő célt (a feltámadást). E jelzések nélkül az út bizonytalanná és szinte céltalan bolyongássá válna.

A só képének választása az evangélista egyéb gondjairól is árulkodik (34. v.). A só «jósága» vagy szerepe pótolhatatlan, ugyanakkor e szerepét láthatatlanul, észrevétlenül tölti be. A jót - emlékeztet Jézus - rejtekben, kürtölés és lármás programbeszédek nélkül kell tenni (vö. Mt 6, 2-4). A reklám megöli a segítő cselekedetek mélyén megbúvó jó szándékokat. Az ember még attól sem viseli el, hogy zsarolja vagy elnyomja őt, aki történetesen segít rajta. Jézus erre utal ebben a beszédben (vö. Mt 6,2). A «hívők» cselekedeteikkel gyakorta nyomasztólag hatottak az emberi közösségre. Úgy látszik, elsősorban saját dicsőségüket vagy érdekeiket keresték, és nem azoknak az embereknek javát, akik felé fordultak. A jézusi buzdításnak - «ne tudja a bal kezed, mit tesz a jobb» (Mt 6,3) - nem volt nagy hitele, mint ahogy nem volt a jelenlegi példázatnak sem. A só az élelmiszerek közé vegyülve feloldódik bennük. A hívőnek, bármilyen ranggal vagy «méltósággal» ruházták is fel, ugyanilyen módon kell cselekednie: azaz mindig az emberi gyülekezeten belül és nem a magasból vagy felülről. A lelkipásztorkodásnak olyan hiányosságáról van itt szó, amelyet mindmáig nem sikerült kiküszöbölni. A kereszténynek a sóéhoz hasonló feladata van az emberekkel szemben, akik között él; ehhez azonban mindenekelőtt «fel kell oldódnia» az emberek tömegében, nem szabad magára maradnia, félrevonulnia, és azt várnia, hogy a többiek jöjjenek hozzá. A só úgy tölti be szerepét, hogy «elpusztítja önmagát», összekeveredik és elvegyül a táplálékkal. Másutt Jézus «kovásznak» nevezi övéit (vö. Mt 13,33). Miként a kovász elvész a tésztában, hogy megerjessze, nekik is így kell beilleszkedniük a társadalomba, hogy megújítsák ezt. Ez a közelítés, beilleszkedés és eloszlás a Jézus által használt kép legsürgetőbb és legközvetlenebb jelentése.

A lukácsi felhívás intelmet is tartalmaz. A keresztény embernek nehéz társadalmi feladatot kell elvégeznie, és előfordulhat, hogy kudarcot vall ebben a vállalkozásában. Az, hogy a só ízét veszti, csupán funkcionális feltevés. Olyan jelenségről van szó, amely sosem következik be, jóllehet a mindenkor közel álló lehetőség, vagyis az ember, vagy ami rosszabb, a keresztény ízetlenné válásának kiemelése céljából mégis «feltehetjük».

Az ilyesfajta «jelenségre» történő utalás sok vitát váltott ki, de nyilvánvaló, hogy irreális feltevésről van szó. Egy példázat jellegű alkotásban, ahol a mag százszoros termést hozhat, az sem lehetetlen, hogy a só elveszítse az ízét. Továbbra is ezen a hipotetikus síkon maradva beláthatjuk, a denaturált só semmire sem jó. Ha nem alkalmas a táplálkozásra, nem tölthet be semmiféle hasznos szerepet. A «sem a földnek, sem trágyának» lukácsi megjegyzés rejtélyes kifejezés. Éppenséggel valamiféle helyi gyakorlatra is utalhat, amelyet azonban a sokféle próbálkozás ellenére sem sikerült azonosítani. Az ilyen utalásnak Lukácsnál azonban mindig pasztorális jelentősége van. Abban az időszakban, amelyben evangéliumát írja, a közösségben már megcsappant a kezdeti buzgalom, a lelkesedés és az elkötelezettség; megfogyatkozott a nagylelkűség és a lendület. A beszéd a keresztény cselekvés üdvös hatásait hangsúlyozza, egyben azonban az evangélium hirdetőjének és az egész egyháznak elkötelezettségét is sürgeti. Az apostoli közösség nem válhat akármilyen halmazzá (ízetlen sóvá). Ha a «nehézségekkel» s főként az üldözésekkel szembesülve elpusztul vagy kialszik lelkesedése, ki fogja folytatni művét? A lelki és erkölcsi romlottságba süllyedés veszélye mindig közelebb van, mint az ember gondolná. Ezért befejezésül (36. v.) Lukács arra figyelmeztet, mindenki figyelmesen hallgassa az igét, hogy el tudja azt fogadni és életében meg tudja valósítani (vö. 8,8).”

(David Gooding: David Gooding — Az evangélium Lukács szerint. Evangéliumi Kiadó):

„II. A tanítványság ára (14,25-35). A mennyei vacsora ingyenes. Teljesíteni fogja az igazi vendéglátás iránt támasztott valamennyi krisztusi követelményt: nem lehet megfizetni, vagy kiérdemelni; a vendéglátónak sohasem lehet viszonozni. De az, hogy ingyenes, nem azt jelenti, hogy olcsó. Ennek éppen az ellenkezője igaz. Ez a részlet arról beszél nekünk, hogy az üdvösség annyira értékes, hogy ha úgy kapjuk meg ajándékként, hogy azzal, minden mást elveszítenénk, akkor is ostobák lennénk, ha nem fogadnánk el még a veszteség ellenére is. Ezrek voltak, és vannak ma is, akik keresztyén életük kezdetén ezzel a döntéssel szembesültek. A tarzusi Saulhoz hasonlóan világosan látják, hogy az üdvösség ingyenes ajándék. Ugyanolyan világosan látják azt is, hogy a Krisztusba vetett hit megvallása a karrier, a barátok, a család, és talán magának az életnek az elveszítését jelenti számukra. Dönteniük kell egyrészt Krisztus és az üdvösség, másrészt minden más egyéb között. Krisztus minden tanítványának fel kell készülnie, hogy egyszer erre a választásra sor kerül. Készen kell lenniük arra, hogy minden más egyebet ‘meggyűlöljenek’, vagyis a második helyre tegyenek, és ha szükséges, veszni hagyjanak (lásd: 14,26).

Másodszor, Krisztus ragaszkodik ahhoz, hogy senki se lehessen tanítvány úgy, hogy ne hordozná a maga keresztjét és úgy kövesse őt (lásd: 14,27). A tanítványnak fel kell készülnie, hogy elfogadja a világtól azt az ellenséges magatartást, ami miatt Krisztus is szenvedett. De többről is szó van. Ha valaki a maga keresztjét hordozta valamilyen ókori város utcáin, az általában halálra ítélt bűnöző, vagy legyőzött lázadó volt, minden jogától és tulajdonától megfosztva haladt a vesztőhely felé. Mindenki, aki bűnbocsánatot vár attól, hogy Krisztus, mint az ő helyettesítője halt meg, ezáltal olyan bűnösnek vallja magát, aki elveszítette minden jogát és mindent attól a kegyelemtől vár, amelyet Krisztus ad neki.

Nem tagadható tehát, hogy a tanítványság sokba kerül az út kezdetén és útközben egyaránt. Krisztus nem titkolja ezt a tényt. A tanítvány hatalmas vállalkozás előtt áll. Ha valaki egy építkezésbe, vagy háborúba kezd, annak költségeit egészen a befejezésig előre gondosan ki kell számítania (lásd: 14,28-33). Egy idegenvezető felajánlhatja részvételét a tapasztalatlan utazóknak egy nagyon veszélyes utazásban. Vállalhatja, hogy biztonsággal elvezeti őket. Ajánlkozhat ingyen, és visszautasíthat minden ellenszolgáltatást. De ugyanakkor egészen érthetően feltételként szabhatja, hogy az utazás alatt mindenkinek az ő vezetésére kell bíznia magát, valamint minden holmiját és élelmét és feltétlenül engedelmeskednie kell az ő szavának. Krisztus magára vállalja, hogy minden igazi tanítványt végigvezet az élet utazásán, hogy eljusson a mennyei lakomára. Útközben megtanítja majd őket arra a magatartásra, amely az ünnepi lakomán elvárható tőlük. Az ünnepi lakoma maga ingyenes, Krisztus nem igényel fizetséget szolgálatáért. De nélkülözhetetlen feltételként szögezi le, hogy minden tanítványnak le kell mondania minden tulajdonához való jogáról (lásd: 14,33). Ez nem azt jelenti, hogy mindenét oda kell adnia valaki másnak. Ami a más embereket illeti (és ez a gyülekezetet is magában foglalja), privát tulajdona megmarad (lásd: Csel 5,4). A ‘minden vagyon’ nemcsak pénzre és javakra, időre és energiára, tehetségre, testre és lélekre terjed ki, hanem még a feleségre és gyermekekre is. Nyilvánvaló tehát, hogy a tanítvány nem arra kap felszólítást, hogy feleségét és gyermekeit adja oda másnak. De őket minden egyébbel együtt át kell adnia Krisztusnak, és készen kell lennie arra, hogy feltétlenül elfogadja mindene felett Krisztus fennhatóságát. Jó a só, de ha a só elveszíti ízét, haszontalanná válik. Mit jelent a só említése? Az olyan utazó, aki csak útikönyvek olvasásával elégíti ki utazási vágyát, nem utazó. Az olyan tanítvány, aki nem készül fel arra, hogy kövesse Mesterét, vagy megtegye, amit mond, nem tanítvány (lásd: 14,34-35).”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):

„Járjunk megszentelt életben!

Lukács 14,25-35
Szentháromság ünnepe u. 20. vasárnap
1953. október 18.

A megtérés még nem célbajutás. A bűnbocsánat első bizonyosságában, a szabadulás szívet feszítő örömében azt hiszi a megtérő, hogy most végre célba jutott az élet, de azután sokszor nagyon is keservesen meg kell tapasztalnia, hogy a céltól még nagyon messze van. Átjutott a szoros kapun, rátalált a célba vivő keskeny útra, de a célig még minden el is veszhet. Szorongattatásai közepette sokszor gondol arra, milyen igaza van Luthernek, mikor azt mondja, hogy a keresztyén ember mindig készül, de sohasem kész.

Aki erre nem számít, az pórul jár. Az történik vele, mint a szentleckebeli meggondolatlan építővel. Hatalmas épületet akar emelni, tornyot, erős várat, pompás kastélyt, s rom lesz belőle. Vagy úgy jár, mint a szentlecke könnyelmű királya, aki balgatagul dicső győzelemről álmodozik, s megalázó békekötés lesz belőle. Van‑e szomorúbb látvány, mint az omladozó torony, a gazverte vár, vagy a fejvesztve menekülő megvert sereg? Pedig ez a hangulatkeresztyének sorsa, a meggondolatlan lelkesedés vége. Ezért sem tartja Jézus becsületes dolognak, hogy nagyhangú ígéretek propagandáját állítsa be missziói munkaeszköznek, s tömegszenvedélyek sodrásával verbuváljon követőket. A sokaságot mindig meg akarja rostálni. A mai szentleckében is nagy sokaság van körülötte, ezért válik keményre a hangja, figyelmeztetéssé a hivogatása. Ezért beszél a keresztyén ember megszentelődési harcáról.

Mikor Luther a Kis Kátéban a keresztyén ember megszentelődési harcáról beszél, három ellenségről szól, mellyel holtunk napjáig kell küzdenünk. Ezek: az ördög, a világ és a testünk. Csoportosítsuk a mai ige mondanivalóját is e köré a három ellenség köré!

1. Az első ellenség, akivel állandóan harcolnunk kell: az ördög.

Ő az ős ellenség, aki az első bűneset óta jogos tulajdonának, a kárhozat gyermekének tekint minden embert, személyes sértésnek tekinti a váltságot, s ezért minden úton módon meg akarja hiúsítani Isten üdvtervét. Aki meg akar győződni arról, hogy ez így igaz, az csak próbáljon szabadulni a bűneiből, keresse a Krisztushoz való megtérést, és kézzelfogható bizonyítékot kap arról, hogy az ördög nem elv, gondolat, hanem élő, személyes hatalom.

Persze az ördög nem úgy jelenik meg nekünk, ahogyan a naiv képzelet rajzolja: szarvakkal, lógó piros nyelvvel, szőrös testtel, lópatás lábbal. Az ördög álcázva jár. Sokszor bújik emberekbe, s rajtok keresztül indul hadba ellenünk. Néha a legkedvesebb szerettünkön keresztül szól hozzánk. Mikor Jézus először jelenti tanítványainak, hogy Jeruzsálembe kell mennie, s ott halál vár reá, nem a tudatlan Filepen, vagy az árulásra kész Judáson keresztül akarja megakadályozni a keresztet, hanem épp Péteren keresztül. Azon a Péteren keresztül, aki pár perccel előbb lett isteni kijelentés drága antennája, s fogalmazta e világon először az üdvözítő hitvallást: ‘Te vagy a Krisztus, az élő Istennek Fia.’ (Máté 16,16). Ez a Péter akarja visszatartani őt a jeruzsálemi úttól. Látszólag a legnemesebb indulat vezérli Pétert. Szereti Jézust, és félti őt. Jézus azonban felismeri Péter szavában a Sátán hangját, s így dorgálja meg őt: ‘Távozz tőlem Sátán!’ (Máté 16,23)

Ezt a magatatást várja az övéitől is. Ezért mondja a mai igében: ‘Ha valaki Én hozzám jő és meg nem gyűlöli az ő atyját és anyját, feleségét és gyermekeit, fitestvéreit és nőtestvéreit..., nem lehet az én tanítványom’ (26.v.) Nem a szeretteinket kell tehát gyűlölnünk! Az a jézus, aki a felebaráti szeretetet tanította, életével példázta, ilyet nem követel a tanítványtól. Az elébb említett jelenet után sem gyűlölte Jézus Pétert, hanem továbbra is szerette. A szeretteinkben megszólaló Sátánt kell gyűlölnünk! Irgalmatlanul le kell róla tépni az álarcot, még ha a legkedvesebb hozzátartozóm féltő szeretetének képébe öltözik is. Iszonyodnunk kell tőle, s a gyűlölet szenvedélyével kell reagálni azonnal minden kísérletére, mellyel Krisztustól, s az Isten akaratának való engedelmességtől akar eltántorítani minket!

Felhasználhatja azonban az ördög szeretteimet célja érdekében úgy is, hogy egy árva szót sem szólnak. Egyszerűen odaállítja őket közém és Krisztus közé. Ilyenkor nem szócsövei az ördögnek, de sakkfigurái, akik mögött ő van, ő mozgatja őket, hogy fondorlatos csellel vereségbe csaljon. Észre sem veszem, és bálványommá válik az apám, vagy anyám, a feleségem, vagy valamelyik gyermekem, vagy valamelyik testvérem. Azt gondolom, hogy Isten kedve szerint való dolgot cselekszem, mikor olyan nagyon szeretem őt és nem látom, hogy az ördög kedve szerint cselekszem, mert olyan nagyon szeretem, hogy nem tudnék róla lemondani, még az Istennél is jobban szeretem őt. Ilyenkor nincs más mód, mint gyűlölni a Sátánt, s ledönteni az emberbálványt.

Van‑e füled a Sátán hangjának megismerésére? Van‑e szemed a háttérben bujkáló Sátán felfedezésére? Van‑e erőd a Sátán gyűlöletére, mégha a legkedvesebb orcájában, s a legédesebb hangján közeledik is felém?

2. A másik ellenség, akivel állandóan harcolnunk kell: a világ.

Világ alatt a Biblia elsősorban az embervilágot érti. Az embervilágban nem mindenkinek tetszik az, hogy én Jézust követem. Sőt, a többségnek nem tetszik. Lenéznek; túlzó, rajongó, nem egészen normális embernek tartanak. Ki is gúnyolnak: bolondnak tekintenek és így is kezelnek. Kihasználnak, mint valami élhetetlen jó bolondot, s azután a hátam mögött kacagnak rajtam. Lelkiismeretfurdalás nélkül háttérbe tolnak, mert az ilyen együgyünek az is jó. Olykor azután még ezen is túlmennek. Kitaszítanak maguk közül, mint valami fertőző bélpoklost, s létemet veszélyeztető nyomás alatt akarnak eltántorítani Krisztusomtól. Ez az a kereszt, amelyről Jézus a 7. versben ezt mondja: ‘És valaki nem hordozza az ő keresztjét, és én utánam jő, nem lehet az én tanítványom.’ Ezt a keresztet tehát nem méricskélni kell, nem másokéhoz kell hasonlítgatni, nem sopánkodni kell fölötte, hanem fel kell venni és hordozni! Vállalni kell, mint olyan valamit, ami úgy hozzátartozik a Krisztus követéséhez, mint az egyenruha a katonáskodáshoz! Aki nem így néz a keresztre, s nem így vállalja, azt a világ elijeszti Krisztus mellől.

Világ alatt a Biblia az anyagi világot is érti. Ennek kísértésére utal az igében a tornyot építő emberről szóló példázat. Az építkezés mindig nagy vállalkozás. Akkor is, ha egy kisember épít magának családi házat, akkor is, ha jómódú valami tornyos kastélyt. Az építkezés nem fér bele a rendes költségvetésbe, az mindig külön áldozatba kerül. Talán meg kell rongyoskodni, talán szűkösebb is lesz addig a falat. Sok mindenre nem kerül, nem is gondolhatunk rá, mert az építkezésre kell a pénz. De megéri!

A keresztyén élet is ilyen nagy vállalkozás. Úgy is mondhatnánk, hogy a mennyei hajlék építése. Lemondás nélkül nem valósítható meg. Sokszor az anyagi boldogulás az ára. Ezért mondja Jézus a 33. versben: ‘Ezenképpen azért valaki közületek búcsút nem vesz minden javaitól, nem lehet az én tanítványom.’ Aki nem vállalja a keresztet és a szegénységet Krisztusért, az nem jut célba.

3. A harmadik ellenség, akivel állandóan harcolnunk kell: a testünk.

A 26. versben azt mondja Jézus: ‘Ha valaki Én hozzám jő és meg nem gyűlöli még a maga lelkét is, nem lehet az én tanítványom.’ Az a ‘lélek’ szó, ami ebben a versben van, a Biblia nyelvén az énemet, az életemet jelenti, szóval mindazt, amit a Kis Káté itt a ‘test’ szóban foglal össze. Az énem élni és érvényesülni akar. Tervei, vágyai vannak, mint a bokrétás sapkával daloló ajakkal hadba induló vezérnek. Hőstettekről, csillogó kitüntetésekről, ünnepelt hősként való hazatérésről álmodozik. Jézus azonban józanul és hidegen a halál kockázatának vállalásáról és önmegtagadásról beszél. Aki célba akar érni, annak le kell döntenie trónusáról bálványozott énjét és szívvel-lélekkel oda kell magát adnia Krisztus követésére. Nem szabad tekintettel lennie saját kívánságaira, vágyaira, érdekeire. Míg e testben élek, minden nap újra meg újra meg kell harcolnom. Lehet, hogy ma én győztem, de ha nem vigyázok bizonyos, hogy holnap engem vág földhöz. Keresztyénségemnek önmagam vagyok a legtöbb bajt okozó ellensége.

De hát érdemes‑e akkor Krisztust követni, ha ez ennyi harccal jár? Érdemes. Nemcsak az üdvösségért, mely minden harcot megér. Magáért Krisztusért is, aki minden harcot megérdemel tőlünk. Az, aki ezt így vállalja, az két csodát fog megtapasztalni. Az egyik az, hogy a hit csak addig él, amíg harcol. A másik az, hogy a hit mindig csak addig éled, amíg harcol. Mihelyt abbahagyja a harcot, lelohad és elenyészik. Határozottan rombolj le tehát némely dolgot az életedben! A Szentlélek rámutat, hogy mit kell lerombolnod, s mindjárt kínálja is az erőt hozzá.

Jézus el van készülve a szomorú másik lehetőségre is. Vannak félbemaradt keresztyének. Nekik mondja a megizetlenült sóról szól befejező mondatokat. A félszívű, félbemaradt keresztyén hasznavehetetlen. Semmire sem jó. Még trágyának sem használható. Akinek van füle a hallásra, hallja! Jer, kövessük őt teljes szívvel-lélekkel, semmit sem sajnálva attól, aki értünk semmit sem sajnált, hanem mindent odaadott a kereszten! Ámen.”

(Szalay Szilárd: Vörösberényi igehirdetések sorozat Lukács evangéliumáról, 1-2., 4., 6., 8-10. kötetek. Vörösberényi Református Egyházközség):

„ÁLLHATATOSSÁG

Imádkozzunk!

Jézus Krisztus, valljuk, hogy nincs fülünk a hallásra, mert süket a mi fülünk születésünktől fogva. Bűnbeesés után csak akkor hallunk meg bármit is a mennyei igazságból, ha te magad megnyitod a füleinket. Valljuk Urunk, hogy bezártak a szíveink is, bezárta azt egészen a Gonosz, és ha te nem hívtál volna ide színed elé, akkor nem lennénk itt. Bocsásd meg azt a sok magabízást, amikor ezt elfelejtjük, azt a sok büszkeséget, amit érzünk teljesítményeink fölött! Bocsásd meg azokat az erényeinket, amelyek csak fénylő bűnök! Bocsásd meg, hogy elhamarkodottan szoktunk dönteni a hit dolgaiban! Kérünk, Úr Jézus, aki meghaltál értünk a Golgotán, te magad légy itt a középen, hogy szíveink és füleink megnyíljanak, csak rád hallgassanak! Szentlelked által erősíts minket! Így könyörgünk minden jelenlévőért, azokért, akik otthoni bajokban, gondokban vannak még elmerülve! Azokért, akik csak testben tudtak idejönni. Kérünk Urunk, ne engedd, hogy bármi elvonja szívünket a te igazságodról! A te beszéded szólaljon meg bennünk és közöttünk! Vond magadhoz figyelmünket, nyisd meg értelmünket! Ámen!

‘Megy vala pedig ő vele nagy sokaság; és megfordulván, monda azoknak. Ha valaki én hozzám jő, és meg nem gyűlöli az ő atyját és anyját, feleségét és gyermekeit, fitestvéreit és nőtestvéreit, sőt még a maga lelkét is, nem lehet az én tanítványom. És valaki nem hordozza az ő keresztjét, és én utánam jő, nem lehet az én tanítványom. Mert ha közületek valaki tornyot akar építeni, nemde először leülvén felszámítja a költségei, ha van‑é mivel elvégezze Nehogy minekutána fundamentumot vetett, és elvégezni nem bírja, csúfolni kezdje őt mindenki, aki látja. Ezt mondván: Ez az ember elkezdette az építési, és nem bírta véghez vinni! – Vagy valamely király, mikor háborúba megy, hogy egy másik királlyal megütközzék, nemde leülvén először tanácskozik, hogy tízezerrel szembeszállhat‑é azzal, aki ő ellene húszezerrel jött? Mert különben még mikor amaz távol van, követséget küldvén, megkérdezi a békefeltételeket. Ezenképpen azért valaki közületek búcsút nem vesz minden javaitól, nem lehet az én tanítványom. Jó a só: de ha a só megízetlenül, mivel sózzák meg? Sem a földre, sem a trágyára nem alkalmas: kivetik azt. Akinek van füle a hallásra, hallja.’

(Lukács 14,25-35)

Kedves Testvérek!

Olyan szemléletesen írja le a Szentírás ezt a jelenetet és utána mindazt, amit Jézus elmondott a tömegnek, hogy szinte szemünk előtt látjuk azt, ami történt! Látjuk, ahogy Jézus elhagyta a farizeus lakomaasztalát, ahol mi is hosszan időztünk. Tovább folytatja Jézus tanítványaival azt a lassú vándorútját Jeruzsálem felé, melyet korábban az Evangélium már jelzett. Ezúttal Pereától ment déli irányba, Jeruzsálem felé az Úr, miközben a kereszt felé halad. Tudatosan készül rá és így közeledik Jeruzsálem felé. Nagy tömeg követi őt az országúton. Ettől a nagy tömegtől Jézus egyáltalán nem hatódik meg, hanem egyszer csak megfordul és elmondja azt a prédikációt, amit itt olvastunk. Mert ez Jézusnak egy szabadtéri prédikációja. Odahaza is így olvashatjuk majd át újra, erre gondolva. Mi mindent mond el itt Jézus?

Első hallásra meglehetősen tömegoszlató prédikáció ez. Kemény dolgok vannak benne. Ha jobban megnézzük, meglátjuk benne a féltő szeretetet is. Jézus óvja a tömeget attól, amire hajlamosak, hogy egyfajta hangulatnak engedve őt csak úgy elkezdjék követni, komolyabb megfontolás nélkül. Jézus egész prédikációja arról szól: Fontoljátok meg, mivel jár a keresztyénség! – Mivel itt Jézus prédikál, nekem csak annyi dolgom van, hogy az Úr ígehirdetését meg ne csonkítsam valahogy, hanem az Ő segítségül hívásával megpróbáljam magyarázni, érthetővé tenni.

Páratlan helyzetben vagyunk, mert egy jézusi prédikációt hallunk most. A prédikációnak egyetlen fő tétele van, ez pedig az állhatatosság. Legyetek állhatatosak! Végig erről szól a Lukács Evangélium 14. részének utolsó tíz verse. Legyetek állhatatosak! Vizsgáljátok meg magatokat, hogy csak úgy első felindulásból, csak úgy szokásból követtek‑e, amit aztán majd megbántok, ha jönnek a bajok? Vagy pedig van‑e bennetek állhatatosság?

Különös dolgokat mond el itt Jézus. Tudjátok‑e, ha engem követtek, meg kell gyűlölni szeretteiteket?! Fel is sorolja, kiket. Elsősorban meg kell gyűlölni önmagatokat, különben nem lehettek az én tanítványaim. Meg kell tudnotok gyűlölni a pénzt, e világ Istenét. Különben nem bírtok kitartani én mellettem. Fel kell vennetek a keresztet, amit ledobnátok. Először ezekről a nehézségekről lesz szó, erről szól Jézus. Aztán látunk itt két hasonlatot, a toronyépítés és a hadba vonuló király hasonlatát. Jézus ezekkel szintén arra utal, hogy vizsgáljátok meg magatokat. Van‑e erőtök megépíteni azt a tornyot? Vagy a hadba vonulás képével: Mérjétek fel erőtöket, elég‑e rá? Elég állhatatosak vagytok‑e? Aztán végezetül a só megbolondulásáról szól Jézus. Ez a vigasz, mert itt rámutat Jézus arra, honnan nyerhető egyedül az az állhatatosság, amellyel őt követni lehet.

Láttuk a prédikáció körülményeit, egy úton zajlik. Odafordul Jézus az őt követő sokaság felé, és úgy prédikál nekik. Megértettük a prédikáció fő tételét, mondanivalóját. Láttuk röviden a vázlatát. Most menjünk közelebb Krisztusnak ehhez a prédikációjához, amely tényleg páratlan, mert ránk maradt. Isten Szentlelkének a csodája ez. Engedjük, hogy Jézus ígehirdetése hasson ránk is!

Hadd kezdjem azzal, hogy rengeteg kárt okoz az egyházban a felelőtlen hívogatás. Sokszor úgy akarjuk a keresztyénséget eladni, hogy: Térj meg, Testvér, örök életed lesz, és aztán semmi problémád itt a földön nem lesz, Jézus mindent megold! – Na most, ez így nem igaz. Ugyanis a hívő ember komoly megtérése – amikor valaki nemcsak templomba jár, hanem meg is tér Jézushoz –, a megtérés az mindig hadüzenet. Hadüzenet a pokolnak. Amikor egy lélek megtér például Vörösberényben, az a pokolban zűrzavart idéz elő. Egy lélek kicsúszott a Sátán uralma alól, ahova született. Éppen ezért a sötétség fejedelme mindent megtesz, hogy ezt az elvesztett pozícióját. hatalmát a lélek fölött újra visszaszerezze. Erre felhasználja a frissen megtért hívő embernek közvetlen környezetét. Ha ott mennél több hitetlent talál, annál többet. Ezért a legkönnyebb annak a hívőnek, akinek a családtagjai is hívők. Általában azonban nem így szokott lenni.

Ezért mondja Jézus: Felhasználja a gonosz ellened, ha megtértél, megtéretlen szüleidet. Megtéretlen házastársadat. Megtéretlen testvéreidet, rokonaidat, gyermekeidet. Mert aki megtér Jézushoz, az más úton fog járni. Más úton jár, mint a világ. Bizonyos helyekre elment, azután nem megy el. Bizonyos szórakozásokban. társaságban részt vett, azután nem vesz részt. A közvetlen környezet, a szeretteid ezt azonnal észreveszik, ők próbálnak meg lebeszélni a Krisztus útjáról és hívogatni a régi pogány útra. Ha nem hívők, akkor nagyon keményen.

Mit mond Jézus? Azt mondja, ‘Ha meg nem gyűlölöd szeretteidet...!’ Azt mondja ki, hogy az első harcot, a hívő keresztyénnek a saját családjában kell megvívnia. Ha engedsz a pogány szeretteidnek, nem lehetsz az én tanítványom. Ha őket meggyűlölöd inkább, akkor megvan az első győzelem. Talán különös kifejezésnek tűnik ez a Szeretet Királyának az ajkán, ‘meg nem gyűlöli az ő atyját és anyját, feleségét és gyermekeit, fitestvéreit és nőtestvéreit...’ Ebben a felsorolásban a közvetlen hozzátartozók mind fel vannak sorolva.

Különös ez a ‘gyűlölet’ szó, szíven üt bennünket, amikor olvassuk. Át is szoktuk ugrani, hogy nem érteni, meg azért furcsa. Hadd mondjam el a Testvéreknek, hogy az itt használt görög szó, és ennek az arám megfelelője — amilyen nyelven Jézus is beszélt —, második jelentésben azt is jelenti, hogy ‘hátrább tenni.’ Akit gyűlöl az ember, azt leértékeli, hátrább teszi. Ez az enyhébb értelmezés, egyébként Jézus ezt is használja egy alkalommal. Azt mondja: Ha valaki nálam hátrább nem helyezi szüleit, rokonait, szeretteit, gyermekeit, bárkit, nem lehet az én tanítványom.

Ezt az enyhébb fordítást is ide lehet gondolni, megengedi a görög szóhasználat, eleinte. Aztán ha valaki a hitben kissé előrehaladottabb, tehát gyakorolja is a hitéletét, az tudja, hogy az életben ez haraggal szokott végződni. Nem lehet enyhíteni. Mert először is az illető, aki az én szerettem, apám, vagy bárkim, odaáll Jézus Krisztus közé és közém, és el akar engem téríteni. Persze, én megpróbálom őt megkerülni, megpróbálom őt félretolni, hátrább helyezni, de ebből mindenféleképpen harc jön ki és ebből harag lesz. A keresztyén ezt az erőt félresöpri.

Hogy egyebet ne mondjak, Testvérek, az egész reformációnak ez volt a lényege. Amikor Róma odaállt a hívők és Krisztus közé, a hívő nép megpróbálta félresöpörni a pápát és a püspököket, hagyjatok minket Jézushoz menni! Ebből harc lett, ez nem kerülhető ki. Ugyanígy a családon belül sem. Azt mondja nekem valaki, hogy ő neki még Krisztus miatt harca a családjában nem volt. Mondtam neki: Két eset van. Vagy kedves Testvérem, megtért az egész családja, vagy pedig maga nem Krisztus követője. Ne tessék fölvágni. Maga azért nem harcol, mert nem hívő. Ez a másik eset. Engem itt esetleg félrevezethet, ám odaát eldől, melyik volt az igaz.

Érdekes, hogy általában gyanakodni szoktak a keresztyénségen belül a haragra. Mert mégis a Szeretet Királyának az ajkán ez a gyűlölet szó, ez mégis olyan furcsa, ugye? Nos, a keresztyénség nem merő szeretet. Mutassak valamit, amire minimum, hogy haragszunk? Például a bűnre minden keresztyén embernek haragudnia kell. Ha a bűnt szereti, akkor nem jár előre a megszentelődés útján. Vagy haragszunk, ha Jézus ügyét megpróbálják sárba tiporni. Embereket tévtanításokkal félrevezetni. Hogyne haragudnánk! A keresztyénség nem merő szeretet. Alkalomadtán van abban szent harag.

Csakhogy amíg a világ önmagát teszi a központba, s akkor haragszik, ha nem tudja önmagát megvalósítani, a keresztyén ember Krisztust teszi a központba, és akkor haragszik, ha Jézus Krisztus rendeléseit nem tudja megélni. Ezért a keresztyénségben van egyfajta szent harag. Ám igen fontos, hogy a szent haragot a Sátántól ösztökélt haragtól az választja el, hogy a gonosznál az én van a központban, a szent haragnál pedig Jézus Krisztus, és Ő érette történik minden. A keresztyénség nem merő szeretet. Nem majomszeretet, nem mézes cukormáz.

Nos, miután megvívtuk a környezetünkkel a harcot, amit láttunk, hogy elkerülhetetlen, azt mondja Jézus: Önmagunkkal szemben is meg kell vívni. Ha valaki meg nem gyűlöli ‘… még a maga lelkét is, nem lehet az én tanítványom’ — mondja Jézus. Merthogy a Sátán gondoskodik arról, hogy a velünk született testi emberünk is tiltakozzon Jézus útja ellen. Őkelme bujtogatja az én óemberemet. A gonosznak arra nincs hatalma, hogy megöljön minket. Isten az, aki öl és elevenít. (l Sámuel 2,6) A Sátánnak nincs arra hatalma, hogy elpusztítson minket. Különben gyülekezet már nem lenne, lelkészek se lehetnének. A gonosznak arra van hatalma, hogy megnehezítse a földi életet betegséggel, nyomorúsággal, sikertelenséggel, csapásokkal, ezek a mi keresztjeink.

Ezért mondja Jézus a prédikációban, hogy aki fel nem veszi az ő keresztjét, nem lehet az Ő tanítványa. Mert mi szeretünk e keresztek ellen fellázadni, és ebben segítenek minket rokonaink is, mint Jób felesége. Amikor érnek bennünket a csapások, akkor a rokonság ráerősít, hogy na ugye, ezért aztán érdemes volt annyira hívőnek lenni! Na, megéri, ugye?! – Jézus ezért mondja, és ugyanazt a ‘gyűlölet’ szót használja: Ha valaki nem helyezi hátrább, nem gyűlöli meg saját lelkét — nem indítja meg a harcot önmaga ellen —, nem lehet az én tanítványom. A keresztyén akkor is Jézust kell, hogy kövesse, ha neki pillanatnyilag más ötlete van. Állhatatosan meg kell maradnia ezen az úron és pillanatnyi szeszélyeinek nem szabad engednie. Azt hiszem, amikor ideérünk, kezdjük látni, milyen nehéz ez az út. Talán többen mondják, nekem ez nem is megy. Folytassuk csak tovább, majd meglátjuk a megoldást.

Ehhez kell az állhatatosság. Azt mondja Jézus ennek a tömegnek: Tényleg ezt akarjátok, amikor engem így követtek a napfényben? Tényleg ezt a harcot akarjátok? Nagyon szép, hogy követtek engem, amíg süt a nap, de mi lesz, ha esni fog az eső? Mi lesz, ha a Sátán vihart támaszt? Van‑e elég állhatatosság bennetek? — Így prédikál Jézus. Vegyük a kérdést mi is magunkra: Hogyan vagyunk Jézus Krisztus követésével?

Ezután Jézus a prédikációjában két képet használ. A toronyépítésről van az egyik kép, ezt minden paraszt ember szőlőjében, gyümölcsösében megépítette, a másik kép a hadviselésről szól, amely a királyok foglalkozása. Ezek nem példázatok. Láttuk már több ízben, hogy a példázatokban a gazda, vagy a király az mindig Isten. Itt a toronyépítő gazda te vagy. A hadviselő király is te vagy. Ezért ez nem példázat, ez csak egy kép. A toronyépítő gazda és a megtámadott király te vagy, és én, amíg a keresztyén utunkat járjuk. Jézus prédikációjának ez a két kép csupán illusztrációja. A mondanivalót akarja pontosítani.

Vegyük előbb a tornyot. Tornyot Galileában minden parasztember épített, akinek szőlője vagy gyümölcsöse volt. A szőlő közepére építettek egy tornyot, ide ment fel a gazda, vagy akit megbízott, és akkor parittyával innen kergette a madarakat, vagy innen vette észre a tolvajokat. Ez egyfajta őrtorony volt, nagyon elterjedt volt Galileában. Csakhogy egy tornyot elkezdeni — többen építkeztünk már, mindannyian szinte –, tudjuk, ez mivel jár. Minden építésnél fel kell mérni a feladatot. Azt mondja Jézus: Kalkulálj, mielőtt elkezdenél tornyot építeni a te életed szőlőjébe! Építkezni a vakvilágba. az ugye felelőtlenség. Mire mégy egy félig megépített toronnyal? Felesleges, foglalja a helyet a szőlőben és nevetségessé teszi az építőjét. Éppen így a keresztyén élet.

A keresztyén életet nem csak meg kell kezdeni, hanem be is kell tudni fejezni. Egy félbemaradt keresztyén élet olyan, mint egy csonka torony, amelynek tövében örömünnepet ülnek az ördögfiókák. Nevetséges is. E világban kinevetnek az emberek, a túlvilágban kinevetnek az angyalok. Van e kitartásod? Van‑e állhatatosságod, hogy be is fejezd? Nehogy úgy járj, mint a szocializmus építése, hogy ugye elkezdték, azt se fejezték be, és hogy szégyellik magukat most így utólag, akik olyan nagyon építették? Már letagadják, hogy mi azt nem is akartuk, mi nem is voltunk abban a pártban. Mert nevetséges valamit elkezdeni és félbehagyni.

Talán amikor így ideérünk, látva az erőfeszítéseket, sokan azt mondják, én erre nem is vagyok képes, hogy harcoljak a családom ellen, apám, anyám ellen, gyerekeim ellen, önmagam ellen, meg még ennyi erőfeszítést kifejteni. Talán vannak még, akik azt mondják, ők képesek. Ezért folytatja Jézus a prédikációt. A következő kép egy megtámadott király szorongatott helyzetét írja le. Nagyon fontos arra figyelni: Ez a király mi vagyunk. A király él a birodalmában, és egy másik király tör rá. Ez a másik király hatalmasabb, erősebb. Honnan tudjuk? Jézus mondja. Az egyiknek, aki leül tanácskozni, azok mi vagyunk, annak van tízezer katonája, a támadónak pedig van húszezre. Jön a támadás, és ki a támadó?

Most térjünk vissza a toronyhoz. Ahogy a torony, a keresztyén élet elkezd épülni, kilátszik a szőlőből. Amikor az látszani kezd, abban a pillanatban jön a támadás. A Sátán már ezt nem szereti. Ha valóban épül valami keresztyén élet, akkor maga a sötétség fejedelme fog támadni. Ezt mondja itt Jézus. Abban a pillanatban jön a gonosz. Miután legyőztük rokonainkon keresztül szított ellenállását, legyőztük önmagunkat is még valahogy, azaz állandóan építjük a tornyot, akkor jön a sötétség fejedelme. A gonosz mindig túlerővel jön, Jézus világosan megmondja. Ha bárki közülünk azt mondaná, hogy ő eddig bírta, most azt mondaná, hogy inkább feladom. Jézus le is írja, hogy a király főembereivel tanácsot tart és mit tesz? Feladja. Békét kér. Jézus nem tanácsolja, hogy te, Testvérem, önmagad megvívj a gonosszal. Ugyanis nem tudsz, itt minden eddigi állhatatosság feltétlen csődöt mond, akárhogy is erőlködtünk eddig. A keresztyénség, elbukna. Mert ha mi megadnánk magunkat a gonosznak — amit Jézus mondott. hogy egyetlen lehetőség, hogy békét kértek, feltétel nélkül —, ha mi megadjuk magunkat a gonosznak, akkor milyen reményünk lehet? A kárhozaton kívül egyéb reményünk nincs, itt az állhatatosság, az emberi kitartás összetörik.

Ezért mond Jézus valami nagyon biztatót a prédikációja végén. Ez a biztatás a só. Na most erre figyeljünk, mert ha ezt megértjük, megértjük az egész krisztusi prédikációt. Nagyon sokan azért tévelyegnek, mert ezt nem értik. Mit mond Jézus? ‘Jó a só...’ – ez hogyan jön ide? Majd meglátjuk. Azt mondja: ‘Jó a só, de ha a só megízetlenül, mivel sóznak?’ Elöljáróban hadd kérdezzek meg mindenkit: Ki látott már ízetlen sót? Olyan sót, hogy elraktuk a kamrába, az ott állt egy darabig, aztán ízetlen lett. Van ilyen? Nincs. Külön megkérdeztem egy vegyészt, azt mondta, a nátrium-klorid olyan összetétel, ami mindig só marad. Akkor Jézus miért mondja a példázat végén, hogy megízetlenül a só, ha ilyen nincs? Hadd áruljam el, az eredeti szövegben Jézus nem azt mondta, hogy ‘megízetlenül’, hanem azt, hogy a só ‘megbolondul.’ Tudniillik ahhoz, hogy a só ne sózzon, meg kell bolondulnia, ki kell fordulnia önmagából! Mert a só köztudomású, hogy mindig sóz. Évezredekig. Amíg só a só.

Jó, jó, mi ezt tudtuk. Tudták vajon Jézus idejében is? Testvérek, egy kommentárban olvastam, hogy a keresztyénség első évszázadában Rómában egy zsidó rabbi kigúnyolta Jézus prédikációját. Azt mondta: Az a galileai tévtanító téves dolgokat tanított, mert a só köztudomású, hogy mindig só. — Tudták ezt Jézus idejében is. Csak valamit ez a rabbi sem értett meg, amit olyan sokan ma se értenek. Minden más étel megromolhat, minden étel leveszítheti az ízét, de a só mindig só marad. A sót eleve sónak teremtette Isten. Ezért a Bibliában a só nem minket jelöl, hanem Jézust és Jézusnak az erejét! Hiszen kicsoda állhatatos egyedül? Jézus! Ő állhatatos egyedül, mint a só.

Akkor miért mondja Jézus, hogy a só megízetlenülhet és kidobják, eltapossák? Nos, mondja Jézus, ha a só képes lenne arra, akkor egészen meg kellene bolondulnia, önmagából ki kéne fordulnia, akkor már nem lenne só. — Ez itt egy abszurd példa. Talán azt is fölfedeztük, hogy Jézusnak az egész prédikációja abszurd. Abszurd azt jelenti, hogy olyan dolgokat mond, ami sose fordulhat elő. Hiszen mivel kezdte Jézus? Ha mi követjük őt, akkor mintha le tudnánk győzni anyánkat, apánkat, gyerekeinket. Nem tudjuk. Mintha képesek lennénk felvenni a keresztet, követni őt önerőből. Ezt sem tudjuk. Ez is abszurd. Kitartani, kitartóan egész életünkben építeni egy tornyot. Ez sem megy. Legyünk őszinték. Ez legalább akkora képtelenség, csak kérkedünk vele, mint az, hogy a só megízetlenül. Ellenállni a Sátánnak ugyanolyan képtelenség emberi erőből, mint a sónak ízét veszteni. Ezért az egész ígehirdetés különös.

Mi értsük meg itt azt, amit ez a rabbi nem értett meg és ezért az egész keresztyénséget nemértette. Hiszen legvégén Jézus a leglehetetlenebb példával, hogy a só ízét veszítse, mire utal? Így mondanám, kire utal? Önmagára, azaz Istenre. Ő az egyedüli változhatatlan és rendíthetetlen valóság. Isten olyan állhatatos a terveiben, mint a só, ahogyan sóz. Mert a só Jézus erejét jelenti.

Mit mond ki Jézus a prédikációja végén? Lényegében azt, hogy azt a sok-sok akadályt, amit szeretteink jelentenek, amikor megtérünk, vagy amikor önmagunk ellenkezni kezdünk Krisztus törvényével, amikor jön a Sátán támadása, ezt nekünk nem önerőből kell elhordani. Őt követni és önmagunkban bízni, az bukás. Hogyan lehet Jézust követni? Úgy, hogy kell a só. Azaz, tőle kell kérni az erőt, mert neki van. Mert ha Ő megsóz minket, akkor mindama előzményekre képesek leszünk. Akkor romolhatatlan erőt kapunk. Ezért nem lehetünk büszkék. Mire lehet büszke, aki úgy kap mindenhez erőt? Semmire. Az ilyen ember, aki kap sót, az állhatatos tud maradni, de nem ő, hanem ő benne az Isten kegyelme.

Talán értjük már így utólag – ha a prédikációt végig követtük –, Jézus miért beszél ilyen kurtán-furcsán azzal a tömeggel, amelyik őt követi? Amiért a hívők is minden hízelgés nélkül szoktak beszélni. Bizonyságot tesznek, aztán nem sokat problémáznak vele. Miért? Mert tudják, hogy az emberek vagy megkapják az állhatatosság sóját Jézustól, akkor azok elriaszthatatlanok, azok szeretni fogják az Urat, a Bibliát kutatni fogják, nem lesz nyugtuk, örökké Jézus körül mozognak. Azok botladozva, de mennek, mert kaptak valamit, ami nem hagyja őket tétlenkedni. Az ilyeneket nem lehet elriasztani. Ha valaki ezt nem kapja meg? Akkor hiába beszélünk neki. Az ellenerők olyan nagyok, hogy az ember nem bírja ki. Ezért nem beszélünk rá senkit arra, hogy keresztyén legyen. Ne legyen. Ha meg tudja állni, ne legyen!

Minden állhatatosságra Jézus tesz képessé. Ez a keresztyénség lényege. Mert Ő is elhagyta családját. Ő volt a só, Ő erre képes volt. Ő tényleg otthagyta családját. Anyját, testvéreit, mindenkit. Egy alkalommal mikor Jézus prédikál, és bemennek hozzá egy házba, hogy itt van a te anyád meg testvéreid, mit üzen ki Jézus minden Mária-tisztelet nélkül? Azt mondja: ‘Mert aki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát, az nékem fitestvérem, nőtestvérem és anyám.’ (Máté 12,50) Jézus tényleg szakít a családjával, nemcsak mondja.

Jézus a földi életében felveszi a keresztet és nem teszi le. Végig megy egészen a keresztig és ott egyedül marad, én érettem, és te éretted. Bűneink terhét is magára veszi. Egész földi élete egy lankadatlan toronyépítés. Az Ő Evangéliumának tornya áll, és onnan észre lehet venni minden ellenséget és minden tévelygést, olyan tanítást adott Jézus. Őt is, mint mennyei Királyt, megtámadta közben a Gonosz, de Ő légiónyi angyalseregével és Isten erejével legyőzte a Gonoszt, annak legerősebb vezérét, a halált. Legyőzte a kereszten Jézus. Erre egyedül neki van ereje. Ő az, aki kitart az övéi mellett, mert Ő só.

Akiket kiválasztott, azoknak életében hat. Ő hat egyedül. Ezért övé a dicsőség. Ha mi állhatatosak tudunk lenni, övé az erő. Kérjük tehát tőle, ne magunk erőlködjünk. ‘Aki mindvégig állhatatos marad, az üdvözül.’ (Máté 24,13) Ámen!

Imádkozzunk

Urunk, olyan sok mindent elkezdtünk már mi is te benned és önerőből próbáltuk meg folytatni. Köszönjük, hogy megtudtuk, miért nem volt ezen semmi áldás és miért nem volt eredményes. Köszönjük, hogy megmutattad, miért tört össze olyan sokszor minden emberi igyekezetünk. Szeretnénk most te eléd odaállni és kitárulkozni. Szeretnénk magunkat egészen neked kiszolgáltatni, az emberi bölcsességet elhagyva, magunkat végre egészen terád bízni újra és teljesen. Kérünk, adj nekünk erőt, amikor hozzád térnénk, különben nem tudunk te hozzád oda se menni! Adj erőt, amikor bennünket miattad támadnak! Adj erőt Urunk önmagunkkal szemben is! Kérünk, adj szavakat, hogy szeretteink, rokonaink felé is el tudjuk hirdetni mindazt, amit tőled hallottunk! Tudjunk imádkozni az ő megtérésükért is! Te mindent megtehetsz Urunk, a te kezedben van minden erő és a hatalom mennyen és földön. Valljuk. hogy a Gonosz támadásával szemben nem tudunk megállni. Segíts, hogy ne kelljen kapitulálnunk, mert az nekünk a vég! Könyörgünk. Urunk, tarts meg minket te magad! Könyörgünk minden jelenlévőkért és távol levő szeretteinkért, hogy el tudjuk mindenkinek hirdetni, hol van az erőnk forrása! Áld meg a rólad való bizonyságtételünket! Ámen!”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Lc 14.25

Suneporeuvonto de; aujtwÖ ojvcloi polloiv, kai; strafei;" eijÖpen pro;" aujtouv",

Lc 14.26

Eijv ti" ejvrcetai prov" me kai; ouj miseiÖ to;n patevra eJautouÖ kai; th;n mhtevra kai; th;n gunaiÖka kai; ta; tevkna kai; tou;" ajdelfou;" kai; ta;" ajdelfav", ejvti te kai; th;n yuch;n eJautouÖ, ouj duvnatai eijÖnaiv mou maqhthv".

Lc 14.27

oJvsti" ouj bastavzei to;n stauro;n eJautouÖ kai; ejvrcetai ojpivsw mou ouj duvnatai eijÖnaiv mou maqhthv".

Lc 14.28

tiv" ga;r ejx uJmwÖn qevlwn puvrgon oijkodomhÖsai oujci; prwÖton kaqivsa" yhfivzei th;n dapavnhn, eij ejvcei eij" ajpartismovn_

Lc 14.29

iJvna mhvpote qevnto" aujtouÖ qemevlion kai; mh; ijscuvonto" ejktelevsai pavnte" oiJ qewrouÖnte" ajvrxwntai aujtwÖ ejmpaivzein

Lc 14.30

levgonte" oJvti OuJÖto" oJ ajvnqrwpo" hjvrxato oijkodomeiÖn kai; oujk ijvscusen ejktelevsai.

Lc 14.31

hj; tiv" basileu;" poreuovmeno" eJtevrw basileiÖ sumbaleiÖn eij" povlemon oujci; kaqivsa" prwÖton bouleuvsetai eij dunatov" ejstin ejn devka ciliavsin uJpanthÖsai twÖ meta; eijvkosi ciliavdwn ejrcomevnw ejp! aujtovn_

Lc 14.32

eij de; mhv ge, ejvti aujtouÖ povrrw ojvnto" presbeivan ajposteivla" ejrwtaÖ ta; pro;" eijrhvnhn.

Lc 14.33

ouJvtw" oujÖn paÖ" ejx uJmwÖn oJ;" oujk ajpotavssetai paÖsin toiÖ" eJautouÖ uJpavrcousin ouj duvnatai eijÖnaiv mou maqhthv".

Lc 14.34

Kalo;n oujÖn to; aJvlas: eja;n de; kai; to; aJvla" mwranqhÖ, ejn tivni ajrtuqhvsetai_

Lc 14.35

oujvte eij" ghÖn oujvte eij" koprivan eujvqetovn ejstin: ejvxw bavllousin aujtov. oJ ejvcwn wjÖta ajkouvein ajkouevtw.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Οι απαιτήσεις του Ιησού από τους πιστούς
(Μτ 10, 37-38)

25 Mazi με τον Ιησού βάδιζε πολύς λαός, κι εκείνος στράφηκε και τους είπε: 26 «Αν κάποιος έρχεται κοντά μου και δεν απαρνιέται τον πατέρα του και τη μητέρα του, τη γυναίκα του και τα παιδιά του, τους αδερφούς και τις αδερφές του, ακόμη και την ίδια του τη Ζωή, δεν μπορεί να είναι μαθητής μου. 27 Όποιος δεν σηκώνει το σταυρό του και δε μ' ακολούθεί, δεν μπορεί να είναι μαθητής μου. 28 ποιος από σας που θέλει να χτίσει έναν πύργο δε θα καθίσει πρώτα να υπολογίσει τη δαπάνη, για να δει αν του φτάνουν τα χρήματα να τον τελειώσει; 29 Κι αυτό, ώστε όταν βάλει το θεμέλιο και δεν μπορεί να τελειώσει το έργο, να μην αρχίσούν όλοι όσοι τον βλέπουν να τον κοροϊδεύουν 30 και να λένε ότι αυτός ο άνθρωπος άρχισε να χτίζει αλλά δεν μπόρεσε να αποτελειώσει. 31 Ποιος βασιλιάς, πάλι, ξεκινάει να κάνει πόλεμο με άλλον βασιλιά χωρίς πρώτα να καθίσει να σκεφτεί αν μπορεί με δέκα χιλιάδες άντρες να αντιμετωπίσει αυτόν που του επιτίθεται με είκοσι χιλιάδες άντρες; 32 Αν δεν μπορεί, στέλνει μεσολαβητές, όταν ακόμα ο άλλος είναι μακριά, και ζητάει διαπραγματεύσεις για ειρήνη. 33 Έτσι, λοιπόν, καθένας από σας που δεν απαρνιέται όλα τα υπάρχοντά του, δεν μπορεί να είναι μαθητής μου».

Η αξία του αλατιού (Μτ 5, 13& Μκ 9,50)

34 «Το αλάτι είναι καλό, αν όμως χάσει την αρμύρα του, με ποιον τρόπο θα την αποκτήσει πάλι; 35 Δεν κάνει ούτε για χώμα ούτε για κοπριά το πετάνε έξω. Όποιος έχει αυτιά για να ακούει ας ακούει».

Vulgata:

Lc 14.25

ibant autem turbae multae cum eo et conversus dixit ad illos

Lc 14.26

si quis venit ad me et non odit patrem suum et matrem et uxorem et filios et fratres et sorores adhuc autem et animam suam non potest esse meus discipulus

Lc 14.27

et qui non baiulat crucem suam et venit post me non potest esse meus discipulus

Lc 14.28

quis enim ex vobis volens turrem aedificare non prius sedens conputat sumptus qui necessarii sunt si habet ad perficiendum

Lc 14.29

ne posteaquam posuerit fundamentum et non potuerit perficere omnes qui vident incipiant inludere ei

Lc 14.30

dicentes quia hic homo coepit aedificare et non potuit consummare

Lc 14.31

aut qui rex iturus committere bellum adversus alium regem non sedens prius cogitat si possit cum decem milibus occurrere ei qui cum viginti milibus venit ad se

Lc 14.32

alioquin adhuc illo longe agente legationem mittens rogat ea quae pacis sunt

Lc 14.33

sic ergo omnis ex vobis qui non renuntiat omnibus quae possidet non potest meus esse discipulus

Lc 14.34

bonum est sal si autem sal quoque evanuerit in quo condietur

Lc 14.35

neque in terram neque in sterquilinium utile est sed foras mittetur qui habet aures audiendi audiat

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Lk. 14,25

Nagy sokaság ment vele, és ő feléjük fordulva így szólt:

Lk. 14,26

„Ha valaki hozzám jön, de nem gyűlöli meg apját, anyját, feleségét, gyermekeit, testvéreit, sőt még a saját lelkét is, nem lehet az én tanítványom.

Lk. 14,27

Ha valaki nem hordozza a maga keresztjét, és nem jön utánam, az nem lehet az én tanítványom.”

Lk. 14,28

„Mert ki az közületek, aki tornyot akar építeni, és nem ül le előbb, és nem számítja ki a költséget, hogy telik-e mindenre a befejezésig?

Lk. 14,29

Nehogy - miután alapot vetett, de nem tudta befejezni - gúnyolni kezdje mindenki, aki látja,

Lk. 14,30

és ezt mondja: Ez az ember építkezni kezdett, de nem tudta befejezni.”

Lk. 14,31

„Vagy ha az egyik király el akar indulni, hogy harcba bocsátkozzék egy másik királlyal, vajon nem ül-e le előbb, és nem tart-e tanácsot arról, hogy szembeszállhat-e tízezer élén azzal, aki húszezerrel jön ellene?

Lk. 14,32

Különben követséget küld, amikor az még távol van, és megkérdezi a békefeltételeket.

Lk. 14,33

Így tehát, aki közületek nem mond le minden vagyonáról, nem lehet az én tanítványom.”

Lk. 14,34

„Jó a só, de ha elveszti az ízét, hogyan tudják azt visszaadni?

Lk. 14,35

Sem a földnek, sem trágyának nem alkalmas: tehát kidobják. Akinek van füle a hallásra, hallja!”

Károli (revideált):

Luk. 14,25

Megy vala pedig ő vele nagy sokaság; és megfordulván, monda azoknak:

Luk. 14,26

Ha valaki én hozzám jő, és meg nem gyűlöli az ő atyját és [Mát. 10,37. 38.] anyját, feleségét és gyermekeit, fitestvéreit és nőtestvéreit, sőt még a maga lelkét is, nem lehet az én tanítványom.

Luk. 14,27

És valaki nem hordozza [rész 9,23. Mát. 10,38. Márk 8,34.] az ő keresztjét, és én utánam jő, nem lehet az én tanítványom.

Luk. 14,28

Mert ha közületek valaki tornyot akar építeni, nemde először leülvén felszámítja a költséget, ha van-é mivel elvégezze?

Luk. 14,29

Nehogy minekutána fundamentomot vetett, és elvégezni nem bírja, csúfolni kezdje őt mindenki, a ki látja,

Luk. 14,30

Ezt mondván: Ez az ember elkezdette az építést, és nem bírta véghez vinni!

Luk. 14,31

Vagy valamely király, mikor háborúba megy, hogy egy másik királlyal megütközzék, nemde leülvén először tanácskozik, hogy tízezerrel szembeszállhat-é azzal, a ki ő ellene húszezerrel jött?

Luk. 14,32

Mert különben még mikor amaz távol van, követséget küldvén, megkérdezi a békefeltételeket.

Luk. 14,33

Ezenképen azért valaki közületek búcsút nem vesz minden javaitól, nem lehet az én tanítványom.

Luk. 14,34

Jó a só: de ha a [Mát. 5,13. Márk 9,50.] só megízetlenül, mivel sózzák meg?

Luk. 14,35

Sem a földre, sem a trágyára nem alkalmas: kivetik azt. A kinek [Mát. 11,15.] van füle a hallásra, hallja.

Szent István Társulati Biblia:

Lk 14,25

Nagy népsokaság követte. Hozzájuk fordult, és így szólt:

Lk 14,26

„Ha valaki követni akar, de nem gyűlöli apját, anyját, feleségét, gyermekeit, fivéreit és nővéreit, sőt még saját magát is, nem lehet a tanítványom.

Lk 14,27

Aki nem veszi fel keresztjét és nem követ, nem lehet a tanítványom.

Lk 14,28

Aki tornyot akar építeni, nem ül-e le előbb, hogy kiszámítsa a költségeket, vajon futja-e pénzéből, hogy fel is építse?

Lk 14,29

Nehogy azután, hogy az alapokat lerakta, de befejezni nem tudta, mindenki, aki csak látja, kicsúfolja:

Lk 14,30

Ez az ember építkezésbe fogott, de nem tudta befejezni.

Lk 14,31

Vagy melyik király nem ül le, mielőtt hadba vonulna egy másik király ellen, számot vetni, vajon a maga tízezernyi katonájával szembe tud-e szállni azzal, aki húszezerrel jön ellene?

Lk 14,32

Mert ha nem, követséget küld hozzá még akkor, amikor messze van, és békét kér.

Lk 14,33

Így hát aki közületek nem mond le mindenéről, amije csak van, nem lehet a tanítványom.

Lk 14,34

A só hasznos. De ha a só elveszti az ízét, mivel ízesítik meg?

Lk 14,35

Sem földnek, sem trágyának nem való. Kidobják. Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”

Káldi Biblia:

Lk 14,25

Nagy sereg méne pedig vele, * és hozzájok fordulván, mondá:

Lk 14,26

Ha ki hozzám jő, és nem gyűlöli atyját és anyját, feleségét és fiait, atyjafiait és nővéreit, sőt még önnön lelkét is, nem lehet az én tanítványom. *

Lk 14,27

És a ki nem viseli keresztjét, és nem jő utánam, nem lehet az én tanítványom. [Máté 10,38. 16,24. Márk 8,34.]

Lk 14,28

Mert kicsoda az közőletek, ki tornyot akarván építeni, először leülvén, nem számlálja föl a szükséges költségeket, ha van-e tehetsége azt bevégzeni,

Lk 14,29

nehogy, miután alapot vetett, és be nem végezheti, mindnyájan, a kik látják, csúfolni kezdjék őt,

Lk 14,30

mondván: Ez az ember építeni kezdett, és el nem végezhette?

Lk 14,31

Avagy mely király az, ki harczra kelendő más király ellen, leülvén, először fel nem gondolja, ha tízezerrel szembeszállhat-e azzal ki húszezerrel jő ellene?

Lk 14,32

Különben még annak távollétében követséget küldvén, békekötést kér.

Lk 14,33

Igy tehát mindaz tiközőletek, ki nem mond le mindenről, a mit bír, nem lehet az én tanítványom. *

Lk 14,34

Jó a só, de ha a só megízetlenűl, mivel sóznak? *

Lk 14,35

Sem a földre, sem a ganéjra nem hasznos, hanem kivettetik. A kinek fülei vannak a hallásra, hallja meg. [Máté 13,9. 5,13. Márk 9,49.]

Káldi Neovulgáta Biblia:

Lk 14,25

Egyszer nagy népsokaság ment vele, ő pedig hozzájuk fordult, és ezt mondta:

Lk 14,26

»Ha valaki hozzám jön, és nem gyűlöli apját és anyját, feleségét és gyermekeit, fivéreit és nővéreit, sőt még saját magát is, nem lehet az én tanítványom.

Lk 14,27

És aki nem hordozza keresztjét és nem jön utánam, nem lehet az én tanítványom.

Lk 14,28

Mert ki az közületek, aki tornyot akar építeni, és nem ül le előbb, hogy kiszámítsa a költségeket, vajon van-e miből befejezni?

Lk 14,29

Nehogy miután az alapot lerakta és nem tudta befejezni, mindenki, aki látja, csúfolni kezdje őt:

Lk 14,30

„Ez az ember elkezdett építeni, de nem tudta befejezni.”

Lk 14,31

Vagy melyik király az, aki amikor háborúba indul egy másik király ellen, nem ül le előbb, hogy megfontolja, vajon képes-e tízezerrel szembeszállni azzal, aki húszezerrel jön ellene?

Lk 14,32

Mert ha nem, követséget küld hozzá és békét kér, amikor még messze van.

Lk 14,33

Így tehát aki közületek nem mond le mindenről, amije van, nem lehet az én tanítványom.

Lk 14,34

Jó a só; de ha a só ízét veszti, mivel sózzák meg?

Lk 14,35

Sem a földre, sem a szemétdombra nem való, hanem hogy kidobják. Akinek van füle a hallásra, hallja meg!«

Aranyos Biblia:

Luk. 14.25

Mégyen vala pedig ö véle nagy sokaság; és hátra fordúlván, monda azoknak:

Luk. 14.26

Ha [Mát. 10:37.] valaki én hozzám jö, és meg nem gyülöli az ö attyát, annyát, feleségét, magzatit, attyafiait, és húgait-nénnyeit, söt a’maga lelkétis, nem lehet én tanítványom.

Luk. 14.27

[Mát. 10:38.] Es valaki nem hordozza az ö keresztét, és követ engemet, nem lehet én tanítványom.

Luk. 14.28

Mert ti közzületek valaki, ha tornyot akar építeni, avagy nem megszámláljaé leülvén elöször az ö költségét, ha vagyoné annak elvégezésére való költsége?

Luk. 14.29

Hogy, minekutánna a’ fundamentomot felvetette, és el nem végezheti azt, meg ne tsúfolják ötet mindenek valakik azt látándják.

Luk. 14.30

Ezt mondván: Ez ember elkezdette vólt az építést, ’s nem vihette véghez.

Luk. 14.31

Avagy ha valamelly Király elakar menni, hogy más Királlyal megütközzék, avagy nem tanátskoziké elöször leülvén, hogyha tíz ezer emberrel kiszállhat az ellen, a’ki ö ellene húsz ezerrel jött?

Luk. 14.32

Mert ha külömben tselekeßik, még mikor amaz távól vagyon, követeket küldvén hozzája, békességet kér töle.

Luk. 14.33

Ezenképen azért: Valaki közzületek bútsúját nem vészi minden javaitól, nem lehet én tanítványom.

Luk. 14.34

[Mát. 5:13.] Jó a’só: Ha pedig a’só megízetlenül, mivel sózzák-meg?

Luk. 14.35

Sem a’földre sem a’ganéjra nem jó: kivetik azt. A’kinek vagynak fülei a’ hallásra, hallja.

Luther Biblia:

Lk 14,25

Es ging aber eine große Menge mit ihm; und er wandte sich um und sprach zu ihnen:

Lk 14,26

Wenn jemand zu mir kommt und haßt nicht seinen Vater, Mutter, Frau, Kinder, Brüder, Schwestern und dazu sich selbst, der kann nicht mein Jünger sein. [Kap 18,29. 30; 5. Mose 33,9; 1. Kor 7,29]

Lk 14,27

Und wer nicht sein Kreuz trägt und mir nachfolgt, der kann nicht mein Jünger sein. [Kap 9,23]

Lk 14,28

Denn wer ist unter euch, der einen Turm bauen will und setzt sich nicht zuvor hin und überschlägt die Kosten, ob er genug habe, um es auszuführen?

Lk 14,29

damit nicht, wenn er den Grund gelegt hat und kann’s nicht ausführen, alle, die es sehen, anfangen, über ihn zu spotten,

Lk 14,30

und sagen: Dieser Mensch hat angefangen zu bauen und kann’s nicht ausführen.

Lk 14,31

Oder welcher König will sich auf einen Krieg einlassen gegen einen andern König und setzt sich nicht zuvor hin und hält Rat, ob er mit Zehntausend dem begegnen kann, der über ihn kommt mit Zwanzigtausend?

Lk 14,32

Wenn nicht, so schickt er eine Gesandtschaft, solange jener noch fern ist, und bittet um Frieden.

Lk 14,33

So auch jeder unter euch, der sich nicht lossagt von allem, was er hat, der kann nicht mein Jünger sein. [Kap 9,62]

Lk 14,34

Das Salz ist etwas Gutes; wenn aber das Salz nicht mehr salzt, womit soll man würzen? [Mt 5,13; Mk 9,50]

Lk 14,35

Es ist weder für den Acker noch für den Mist zu gebrauchen, sondern man wird’s wegwerfen. Wer Ohren hat zu hören, der höre!

King James:

Luk. 14,25

And there went great multitudes with him: and he turned, and said unto them,

Luk. 14,26

If any man come to me, and hate not his father, and mother, and wife, and children, and brethren, and sisters, yea, and his own life also, he cannot be my disciple.

Luk. 14,27

And whosoever doth not bear his cross, and come after me, cannot be my disciple.

Luk. 14,28

For which of you, intending to build a tower, sitteth not down first, and counteth the cost, whether he have sufficient to finish it?

Luk. 14,29

Lest haply, after he hath laid the foundation, and is not able to finish it, all that behold it begin to mock him,

Luk. 14,30

Saying, This man began to build, and was not able to finish.

Luk. 14,31

Or what king, going to make war against another king, sitteth not down first, and consulteth whether he be able with ten thousand to meet him that cometh against him with twenty thousand?

Luk. 14,32

Or else, while the other is yet a great way off, he sendeth an ambassage, and desireth conditions of peace.

Luk. 14,33

So likewise, whosoever he be of you that forsaketh not all that he hath, he cannot be my disciple.

Luk. 14,34

Salt is good: but if the salt have lost his savour, wherewith shall it be seasoned?

Luk. 14,35

It is neither fit for the land, nor yet for the dunghill; but men cast it out. He that hath ears to hear, let him hear.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Lc 14,25

Des foules nombreuses faisaient route avec lui, et se retournant il leur dit:

Lc 14,26

"Si quelqu'un vient à moi sans haďr son père, sa mère, sa femme, ses enfants, ses frères, ses soeurs, et jusqu'à sa propre vie, il ne peut ętre mon disciple.

Lc 14,27

Quiconque ne porte pas sa croix et ne vient pas derrière moi ne peut ętre mon disciple.

Lc 14,28

"Qui de vous en effet, s'il veut bâtir une tour, ne commence par s'asseoir pour calculer la dépense et voir s'il a de quoi aller jusqu'au bout?

Lc 14,29

De peur que, s'il pose les fondations et ne peut achever, tous ceux qui le verront ne se mettent à se moquer de lui, en disant:

Lc 14,30

Voilà un homme qui a commencé de bâtir et il n'a pu achever!

Lc 14,31

Ou encore quel est le roi qui, partant faire la guerre à un autre roi, ne commencera par s'asseoir pour examiner s'il est capable, avec 10.000 hommes, de se porter à la rencontre de celui qui marche contre lui avec 20.000?

Lc 14,32

Sinon, alors que l'autre est encore loin, il lui envoie une ambassade pour demander la paix.

Lc 14,33

Ainsi donc, quiconque parmi vous ne renonce pas à tous ses biens ne peut ętre mon disciple.

Lc 14,34

"C'est donc une bonne chose que le sel. Mais si męme le sel vient à s'affadir, avec quoi l'assaisonnera-t-on?

Lc 14,35

Il n'est bon ni pour la terre ni pour le fumier: on le jette dehors. Celui qui a des oreilles pour entendre, qu'il entende!"

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Ryle, Gospel, St. Luke, II:86.

Kelly, Luke, 249. o.

Vö. J. Seynaeve, Exigences de la condition chrétienne (Lc 14), in AssSeig 54 (1972), 54-75.; J. Dupont, Renoncer á tous ses biens (Lc 14,33), in NRT 93 (1971), 561-582.; J. M. D. Derrett, Nisi Dominus aedificaverit domum: Towers and Wars (Lk XIV, 28-32), in NT 19 (1977), 241-261.

Vö. Itinerario spirituale di Cristo, i.m., II. k., 111-117. o.; uo. III. k., 142-155.; La conversione della Chiesa, i.m., 69-84. o. («Il senso biblico di evangelizzazione»).

Vö. különösen: Th. Matura, Il radicalismo evangelico. Alle origini della vita cristiana, Roma, 1981.

Vö. W. Nauck, Salt as a Metaphor in Instructions for Discipleship, in ST 6 (1953), 165-178.; O. Cullmann, Que signifie le sel dans la parabole de Jésus? in RHPhR 37 (1957), 36-43.; E. P. Deatrick, Salt, Soil, Savior, in BA 25 (1962), 41-48.

A sóról szóló példázat rendellenességei közismertek. Már maga a «föld sója» kifejezés is szokatlan, mert ezen elem és a talaj között nincs kapcsolat. Az sem világos, hogy a só hogyan romolhat meg (34. v.). A Mk 9, 49-51 és a Mt 5,13 párhuzamos szövegei sem érthetőbbek. A példázat alkotója nem fényképezi a valóságot, hanem tanbeli és gyakorlati célkitűzéseinek megfelelően újra rajzolja, átalakítja és módosítja. Ahhoz azonban, hogy megérthessük ezeknek az átalakításoknak jelentését, mindig tudnunk kell, hogy milyen élethelyzetből indul ki. Az evangélista által szolgáltatott rendkívüli adatok magyarázatára az a feltevés született, hogy az eredeti arám szöveget tévesen olvasták. Az arca (tűzhely) szó helyett a fordító az erec (föld) kifejezést olvasta. E feltevés szerint a «föld sója» a kősó-tömböt vagy a Holt-tengerből származó heterogén sólapok tömbjét jelentené, amelyeket a palesztínai lakosok az éghető anyagok gyér előfordulása miatt a tűz élénkítésére használtak, és amelyek a bennük levő különféle sók és foszfátok alapján valamiféle katalizátorként működtek. Ha a keresztény arra kapott hívást, hogy a «föld » vagy a «tűzhely» sója legyen, ez azt jelenti, hogy embertársai között a könyörület, a jóság és a szeretet lángját kell élénkítenie. Az ilyen tűz minden pillanatban kialudhat, ha nem őrzi és nem táplálja valaki. Ez a föltevés Márknak azokat a szavait is világosabbá teszi, amelyek szerint «tűzzel sózatik meg mindenki» (9,49). (Mindenki arra hivatott, hogy azzá váljék, ami a só a tűz számára). S ebben az esetben az is érthető, hogy a só hogyan válhat «ízetlenné», azaz haszontalanná. «Nem jó sem a földnek, sem trágyának» - mondja helyesen Lukács (14,35). (Vö. Matteo. Commento al vangelo della Chiesa, Assisi, 1977., III. kiad., 125-128. o.).

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Lk 14,25-35. - Keresztyén gyűlölet - Szentháromság u. 20.

Szakács Tamás

2005-10-05T22:30:08