Title: Kedves Mindenki
Subject: Lk 10,38-42. - Feladatmeghatározás - Hatvanad
Author: Tommyca
Company: Theophysicay Kút-Adó Intézet

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@mail.digitel2002.hu>
Címzett: "Fraternet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>
Elküldve: 2002. február 2. 1:45
Tárgy: Lk 10,38-42. - Feladatmeghatározás - Hatvanad

Kedves Mindenki!

Heti hetvened után hati hatvanad gondolatait sugározva felétek, ismét egy jó kis adag:

Múlt héten a kincs mindennél értékesebb voltáról volt szó. Most is erről szól a történet, de már konkrétabban. Konkrétabban, mert itt már egyértelműen a Jézus által hirdetett ige az a kincs, amely a ‘jobb rész’.

A fogyasztói társadalom propagandistái megpróbálják elhitetni velünk, hogy mindig a legújabb a legjobb — és valljuk meg őszintén, nagyon jól csinálják ezt a megtévesztést, tömegek hiszik el, hogy valóban így is van. Jézus azonban arról beszél, ami nem időfüggő. Egyesek tévesen úgy vélik — akkor ódivatú, lejárt az ideje, végre valami újabb kell. A fogyasztói társadalom prófétái meg is teszik ezt, gondoskodnak az igények kielégítéséről, és jó vallási szolgáltatóként kitalálnak mindig valami új vallási tant és mozgalmat. Ám ami időtől független, az valójában nem ezt jelenti, hanem azt, hogy nincs kiszolgáltatva a felbukkanó, aztán szép csendben, vagy akár nagy zajjal eltűnő divatoknak. Az időtől független pont, hogy azt jelenti, hogy nem jár el felette az idő, mindig aktuális! Jézus ezt kínálja fel.
Akkor is, ha mai környezetünk tévesen úgy próbálja meg beállítani, hogy az az értékes munka, ami látványos, ami kívülről is egyértelmű eredményeket nyújt, ami a konyhában való sürgés-forgást jelenti. El akarják hitetni, hogy az a jó, az az értékes, ami különleges, ami extrém, ami hangos önreklámmal hirdeti magát, ami minél jobban kilóg a sorból. Jézus azonban azt állítja elénk követendő példának, ami mások szemében talán egyenesen lustaságnak tűnik, ami csendes, ami tüsténkedés helyett inkább csendes lábhoz kuporodás formájában ragadja meg a lényeget. Sokan azt hiszik, akkor végzik jól a dolgukat, ha mindenki látja, mennyit fáradoznak. Emberi szemmel Márta zsörtölődése teljesen jogos, hiszen nővére magára hagyta a házimunkában, márpedig a vendéget el kell látni. És mégis, Jézus azt mondja: sokkal fontosabb a kezek helyett a szív munkája!

Sok munkánk van, el vagyunk halmozva gyakorlati teendőkkel, nem érünk rá elcsendesedve leülni Jézus lábaihoz, hogy Igéjét hallgassuk. Közben nem vesszük észre, hogy a sok kötelező teendő között elvesztettük azt, ami lehet, hogy nem kötelező, ami lehet, hogy elhagyható abban az értelemben, hogy nem látványos a hiánya, ami megspórolhatónak tűnik — végül azonban halálos hiánnyá válik! Akár a gyülekezeti tag istentiszteletre jöveteléről legyen szó, akár a lelkész készülésérére szánt idejéről (pl. egész héten készülök már elosztva, vagy csak szombat este jut időm rá), mindannyiunknak tanulságos a történet. Tanulsága: Mártából lényegülj át Máriává! Értékrended igazítsd Istenhez! Nemcsak a múlt vasárnapi kincs-orientáció tekintetében, hanem tevékenységeid, időbeosztásod tekintetében is igazodj Isten értékrendjéhez! Eszerint az értékrend szerint alkoss véleményt arról, mi a legfőbb teendője a keresztyén ember, mi a legfőbb teendője Krisztus egyházának.

Nagyon divatba jött, hogy partvonalon kívülről akarják meghatározni emberek az egyház feladatát. Volt idő, amikor a Márta-serénykedésre akarták szorítani tevékenységét: végezze csak segítő szolgálatát a rászorulók között konkrét fizikai téren, de ne beszéljen lelkiekről, Isten Igéjéről. Ma inkább a fordítottja jellemző: hamis látszattal igyekeznek az egyház tevékenységét korlátozni abban az értelemben, mintha csak a templomok fala közötti igehirdetés, és esetleg a karitatív szolgálat lenne a dolga, esetleg állami ünnepek hangulatjavítása — de a köz ügyeihez ne legyen köze, abba ne akarjon beleszólni, ne harcoljon egy igazságosabb társadalomért, ne emeljen szót az emberi jogokért, és egyáltalán ne foglaljon állást társadalmi-politikai kérdésekben.
Mindkettő formában jelentkező korlátozó magatartás tulajdonképpen megegyezik abban, hogy az evangélium — és konkrétan e történetben elhangzott jézusi szavak — félreértésén, ill. szándékos figyelmen kívül hagyásán alapul. Nem feledhetjük azt sem, hogy a ‘jobb rész’ Jézus lábánál és szavaiban található, ám nem feledhetjük el azt sem, hogy Mártának nem azt mondja, hogy a gyakorlati teendőket hagyja el, és ezután egész életében csak szaván csüngjön! A legfőbb mellett azért más feladatai is vannak a keresztyén embernek, az egyháznak!

A héten kerületi lelkészgyűlés volt. A püspöki előadásban arról volt szó, mi is a lelkész, ill. az egyház feladata, lehetősége és esélye. Természetes, hogy az egyház foglalkozik ilyen kérdésekkel; foglalkozik azzal, mi is a Krisztustól származó küldetése ebben a világban. Mindezt saját körén belül és az Igén tájékozódva tudja megtenni. De éppen ebből következik, hogy a partvonalon kívülről senkinek nincs alapja bekiabálni és meghatározni, merre is haladjon az egyház hajója a XXI. sz. tengervizein, óceánjain. Aki nincs Krisztusban, annak épp az a tájékozódáshoz alapvetően szükséges iránytűje hiányzik, amely nélkül nem lehet helyes választ találni a navigáció kérdéseire...

Az egyházakat illető megnyilvánulások terén sokakat felháborító jelenségek történtek az elmúlt hónapban. Remélem, senkinek nem kell magyaráznom, miről is van szó. Önjelölt Márták léptek fel, akik ki akarják oktatni nemcsak az egyház vezetőit, de tulajdonképpen még magát Jézust is. Meg akarják megmondani, mi az egyház feladata?!? Helyesen értve teljesen jogos igény is volna, amivel fellépnek: az egyház ne politizáljon — csak hát nekik erről elég furcsa elképzelésük van. Sajnos nemcsak az egyház feladatával nincsenek tisztában (ez még megbocsátható volna, hiszen kívül állnak az egyházon), hanem azzal sem, mit jelent politizálni: a polisz, a város, azaz az állam ügyeiben való részvétel.
Márpedig az egyház is része a társadalomnak, így természetes, hogy van szava a társadalmi kérdésekhez! Igaz ugyan, hogy az egyház nem szervetett rabszolgafelkeléseket — mégis döntő szerepe volt a keresztyénségnek abban, hogy megszűnt ez a társadalmi forma. Az egyház ne politizáljon, de ők bátran bármit bekiabálhatnak a partvonalról az egyház dolgaiba, és kötelezővé tehetnek dolgokat, fenyegetésekkel zsarolhatnak egyházi vezetőket? Még Márta sem jogosult ilyesmire, pedig ő nem kívülálló, hanem nagyon is közellevő! Olyan abszurd rágalmakat és fenyegetéseket szórnak a katolikus klérusra, ami legfeljebb saját egyházi műveletlenségüket árulja el.

Még a gyülekezet tagjai között sincs mindig tisztánlátás, mert sok a Krisztus-idegen szellemiség és gondolkodásmód — már hogyan láthatnák tisztán épp a kívülállók az egyház helyzetét és feladatát? Jó, ha ebben a kérdésben is tisztán látunk. Legalább mi, az egyház tagjai ne ilyen kifacsart nézetek játékai legyünk! Nem az a baj, hogy politikusok tekintettel vannak az egyházakra is — ez tulajdonképpen természetes, hiszen akár tetszik, akár nem, azért az egyház társadalmi tényezője államunknak. A baj az, hogy nem mindenki úgy igyekszik ezt megtenni, hogy akár ebéd vagy vacsorameghívás révén leülnek az egyházak vezetőivel, lelkészeivel, és igyekszenek megismerni látásukat, ill. egyházi ügyekben járatos tanácsadókat hallgatnak meg — hanem önfejűen és diktatórikusan proklamálják követeléseiket az egyházzal kapcsolatban.
Márta viselkedésével sem az volt a baj, hogy tudja: szükség van az ő munkájára is. Hanem az, hogy saját feje után akart menni. Az, hogy még Jézust is megfeddi ahelyett, hogy elgondolkodna: Jézus miért is hagyja Máriát ‘dologtalanul’ ücsörögni lábainál ahelyett, hogy finoman, vagy erélyesen, de figyelmeztetné, hogy a konyhában a helye. Ne essünk ilyen hibába! Bízzuk csak Jézusra, mi a legfontosabb! Ne mi döntsük el, hanem kérdezzük meg Őt erről!

Talán sokan most erre a részre is azt mondják: minek belekeverni a politikát az egyház életébe, az igehirdetésbe? Ám, ha jól figyelünk, akkor kiderül, hogy itt nem a politikáról van szó akkor sem, ha valóban konkrét politikusok megnyilvánulása van is a háttérben. Hanem arról, hogy az egyház küldetéséről éppúgy hamis képzetek terjednek, mint Márta fejében, és ezt egyesek már a politikai kampányukban is szemérmetlen módon a manipuláció eszközévé teszik. Márpedig az egyház küldetéséről nem ők, hanem Krisztus népe hivatott nyilatkozni, bizonyságot tenni a Feltámadott evangéliumáról — és nem politikusok álevangéliumáról. Ezért fontos és jogos, hogy választási körlevél készül szerte a felekezetek körében — valahogyan korrigálni kell a demagógiát, nem hallgathat az egyház sem minden kérdésben…
A jelenség ugyanis tipikus, még ha a politikai kampány miatt most speciális vonatkozásai is kerülnek elő: egyházon kívül állók, a keresztyénség tekintetében analfabéták akarják dirigálni, hogyan is működjön az egyház, mi legyen a fő feladata. És persze ezek szerint az emberek szerint a konyhában szorgoskodás a mindenek felett álló fő szolgálat — mert így elterelhetik a figyelmet a lényegről, az igehirdetésről. Jézus figyelmeztet: Ne dőlj be! Még ha Márta mondja se! A kibiceknek pedig végképp. Hallgass inkább Jézusra, hallgasd az Ő szavát, figyelj az Ő igéjére — mert ez nemcsak, hogy a ‘jobb rész’, hanem egyenesen ez a legeslegjobbak közötti is a ‘legeslegjobb rész’ — egyenesen az elengedhetetlen rész, és ezért tulajdonképpen az egyetlen jó rész! Az egyetlen rész, amely nem vétetik el Tőled, ha ezt választod…

Érdemes talán arra figyelni, hogy a mai történetben nem arról van szó, hogy mi a tartalma annak az igének, amit Jézus hirdet, hanem ennek az Igének a fontossága jelenik meg! Ezért úgy vélem, az igehirdetés sem a megváltás, keresztyén tanítás tartamára kell koncentráljon ezúttal, hanem arra, hogy ez a ‘jobb rész’.

(Jubileumi kommentár):
“Luk. 10,38–42. Mária és Márta.
A Lk önálló anyagához tartozó elbeszélést nem vezeti be helymeghatározás, csak azt értjük meg a bevezető versből, hogy Jézus egy (? ez ‘egy’ bizonyára ‘sújtóhuba’ — Sz.T.) maga tér be a két nőtestvér házába, ahol a samáriai falu lakóival éles ellentétben meleg fogadtatásban részesítik. A történet megértéséhez döntően szükséges arra figyelnünk, hogy Jézus az emberek értetlenségével való gyötrődéstől fáradtan érkezik a két testvér hajlékába, és arra, hogy útja Jeruzsálembe, szenvedéseinek színhelyére vezet. Mária mély emberi megértéssel, a szeretet lelkületével illeszkedik bele a fáradt Mester helyzetébe: azt teszi, amire Jézusnak szüksége van, és ilyen módon azt kapja ajándékba, amire neki szüksége van. Meghitt társaságává lesz Jézusnak, és boldog hallgatójává az igének. Márta nagyon jellegzetes módon a maga elgondolása szerint, szinte szétforgácsolódva a sokféle szolgálatban, szeretné mutató bizonyságát adni szeretetének. Emberi feltűnésvágy, gond és lendület hajtja, ahogyan Jézus is jellemzi magatartását: ez azonban hamar átadja helyét a zúgolódásnak és szemrehányásnak. Jézus arra mutat rá válaszában, amit Márta nem ismert fel: minden helyzetben fel kell ismerni az alkalom sajátos követelményét, és annak kell megfelelnünk. Jézusnak Márta sokféle szolgálatából kevés is elég lett volna, végül pedig a helyzet sajátos volta egyetlen dolgot tesz fontossá mindnyájuk számára: az igével való közösséget. Ezt ismerte fel és választotta Mária: ez a jó rész, és ez az, ami Jézus ígérete szerint nem vétetik el attól, aki mellette dönt.”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
“5. MÁRIA ÉS MÁRTA (10,38-42)
Nem lehetett másutt a házuk, mint Bethániában. Bethánia Jeruzsálemhez igen közel esik (3 km), s a Jeruzsálembe való bevonulástól még messze vagyunk. Ez feltételezni engedi, hogy Jézus Galileából nem ment egyenest Jeruzsálembe, hanem csak hosszabb júdeai tanítói körút után. A Jánosi kronológia [= időszámítás] felé vezet ez a lehetőség. — A ház feje Márta, ő fogadja Jézust. Lázárról nincs említés, talán nem volt otthon. Nem tudjuk, lakomát ültek‑e, több vendéggel s a lakoma alatt tanításokkal, vagy szűk családi együttlétről. Márta azt kifogásolja Máriában, hogy nem fárad az Úrért, nem adja meg a szolgálatban a neki kijáró tiszteletet. Nem a maga munkáját sokallta, nem a Mária segítségét várta; az bántotta, hogy Jézus nem kapja meg azt a tiszteletet, ami kijár neki.
Jézus sokallja a Márta magatörését, és Máriának adott igazat, aki csak hallgatta, hallgatta az Igét. ‘Egy a szükséges dolog és Mária ezt az egy szükséges dolgot választotta.’
Ugyanaz a gondolat, mint a kísértés történetében: Nem csak kenyérrel él az ember. — A másik: Jézust valóban szolgálni kell, mert Ő is azért jött, hogy szolgáljon; de az szolgálja legjobban, aki hallgatja Igéjét, aki ráhallgat, aki hisz benne és engedelmeskedik neki. Ide vág a 11,28: Boldogok, akik hallgatják az Istennek beszédét, és megtartják azt. A jelenet hőse nem ez vagy az a testvér, hanem maga Jézus. Ő az egy szükséges (dolog).”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
“2. JÉZUS TANÍTÁSA ARRÓL, HOGY A LEGFONTOSABB DOLOG AZ ÉLETBEN AZ ŐRÁ FIGYELÉS (10:38-42)
10:38-42. Ez az igeszakasz nem azt tanítja, hogy az embert ne érdekelje a házimunka, hanem azt, hogy Jézushoz úgy viszonyul helyesen, ha meghallgatja, és engedelmeskedik szavainak. Az a falu, amelyben Márta … a házába fogadta, Betánia volt (Jn 11:1-12:8), Jeruzsálemtől néhány kilométerre keletre. Jézus Betániában töltötte földi életének utolsó hetét. Az ige éles ellentétbe állítja a két lánytestvér viselkedését. Mária leült és hallgatta Jézust, míg Márta az ennivalót készítette. Az ‘egy a szükséges dolog’ (Lk 10:42, Károli) kifejezés a Jézus szavára való odafigyelésre utal, és Mária ezt a részt választotta. Ugyanez a téma látható a 8:1-21-ben.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
“F) Mária és Márta (10,38-42)
10,38-41 Az Úr most figyelmét Isten Igéjére és az imádkozásra fordítja, mint az áldás két nagy eszközére (10, 3811,13).
Mária Jézus lábánál ült és hallgatta beszédét, miközben Márta figyelmét elvonták a fejedelmi vendéglátás előkészületei. Márta azt akarta, hogy az Úr feddje meg nővérét a segítség elmulasztása miatt, de Jézus a bosszankodás miatt Mártát feddte meg gyengéden.
10,42 Urunk többre értékeli szeretetünket szolgálatunknál. A szolgálatot beszennyezheti az elbizakodottság és saját fontosságunk tudata. A vele való foglalkozás az egyetlen szükséges dolog, az a jó rész, amely nem vétetik el. ‘Az Úr azt akarja, hogy Mártákból Máriákká változzunk — magyarázza C. A. Coates —,éppen úgy, ahogyan azt akarja, hogy törvénytudókból változzunk át felebarátokká.’
Charles R. Erdman írja a következőket:
Miközben az Úr méltányol mindent, amit érte vállalunk, tudja, hogy elsősorban arra van szükségünk, hogy lábánál üljünk és megtanuljuk akaratát. Azután feladatainkban nyugodtak, békések és kedvesek leszünk, és végül szolgálatunkban elérhetjük azt a tökéletességet, amely Máriáé volt, midőn egy későbbi jelenetben Jézus lábára öntötte azt a kenetet, amelynek illata még mindig betölti a világot.”

(David Gooding: Az evangélium Lukács szerint):
“1. Az élet legfőbb szükségleteinek megítélése (10,38-11,28)
I. Egy családi vita (10,38-42). Az első történet az 1. tételben rövid, és gyorsan a lényegre tér: az élet mindenféle kötelezettségei és szükségletei között létezik egy elsődleges szükség, amelynek mindig elsőbbséget kell adni, és amely, ha a körülmények döntésre kényszerítenek bennünket, választásunkból minden egyebet kizár. Ez az elsődleges szükségesség az, hogy az Úr lábánál ülünk és szavait hallgatjuk (lásd: 10,39.42). Így kell lennie. Ha egyáltalán létezik egy Teremtő, és ez a Teremtő arra készül, hogy meglátogasson bennünket és beszéljen hozzánk, ahogyan testté-lételében meglátogatta Mártát és Máriát és beszélt hozzájuk, akkor nyilvánvaló, hogy nekünk, mint teremtményeknek, elsőrendű kötelességünk — ahogyan legnagyobb örömünk is kellene, hogy legyen —, hogy lábához üljünk, és hallgassuk, amit mond.
De nagyon könnyű nem észrevenni, hogy ez a szükséglet az elsődleges, és hagyni, hogy egyéb szükségletek előtérbe kerüljenek és elfoglalják az első helyet. Nem kell ateistának, vagy felelőtlen bűnösnek lenni ahhoz, hogy ez bekövetkezzék. Márta nem volt ellensége Krisztusnak. Távolról sem, sőt egyike volt legodaadóbb és szellemileg éleslátású tanítványainak (lásd: Jn 11). Amikor Krisztus a falujába jött, ő volt az, aki befogadta otthonába, és ez szeretet és odaadás volt az Úr iránt. Hatalmas gondot vállalt magára (lásd: 10,40-41), hogy méltóképpen vendégül lássa Őt, legjobb tudása szerint. Ez azonban azt jelentette, hogy foglalkoznia kellett a vendégszoba elkészítésével, az élelmiszerek bevásárlásával, főzéssel, sütéssel, tálalással és az edények elmosogatásával. Így valójában nagyon kevés ideje volt arra, hogy leüljön és hallgassa az Úr beszédét. Természetesen nem arról volt szó, hogy nem élvezte volna a vele való beszélgetést: ugyanúgy örült volna annak, mint Mária, de nagyon világos és nagyon határozott elképzelései voltak arról, hogy mit kell tennie akkor, amikor vendégül lát egy ilyen fontos vendéget, mint az Úr. Ha megkérdezték volna, kétségkívül megmagyarázta volna, hogy az igazi szeretet gyakorlati szeretet, és hogy a munka előbbre való, mint a kedvtelés. Ezért telt meg sértődöttséggel, amikor Mária otthagyta a munkát, elment és leült az Úr lábához, és hallgatta Igéjét. Ez azt jelenti, hogy Mária az örömöt ragadta meg, Márta pedig a munkát, mégpedig, mind a saját részét, mind Máriáét. Márta gondolkodása szerint Mária önző, lelkiismeretlen és igazságtalan volt.
A gondot az jelentette, hogy Krisztus semmit sem tett ebben a helyzetben. Márta valójában úgy látta, hogy bátorítja Máriát helytelen magatartásában, azzal, hogy engedi, hogy ott üljön és beszélgessen vele. Maga ez a tény, gondolhatnánk, elég lehetett volna Mártának ahhoz, hogy gyanítani kezdje, hogy elképzelései valahol hibásak, de ahelyett, hogy saját elképzelését kérdőjelezte volna meg a szükségesség és elsődlegesség dolgában, Krisztushoz ment, és arra célzott, hogy Ő járt el helytelenül, mikor Máriát erre a méltánytalan cselekedetre bátorította. Márta természetesen tévedett. Szomorú és nevetséges dolog olt, hogy az Úr iránti szeretete és odaadása — mivel a szükségességet és az elődlegességet helytelenül ítélte meg — addig a pontig vitte, hogy megkérdőjelezte annak a Személynek a méltányosságát, akinek ő, saját megítélése szerint, köteles volt a leggondosabban szolgálni.
Krisztusnak gyengéden, de határozottan rendre kellett utasítania. Nem arról olt szó, hogy alábecsülte általában a szolgálatot, vagy éppen Márta szolgálatát. Ebben a szakaszban később (lásd: 12,35-38.42-44) hallani fogjuk, hogy megköveteli szolgáitól a készenlétet arra, hogy bármikor becsületesen és hűségesen szolgáljanak; és ami még több, megígéri, hogy amikor visszatér, meg fogja jutalmazni hűséges szolgáit azzal, hogy ‘felövezi magát, asztalhoz ülteti őket, odamegy és felszolgál nekik.’ Amikor azonban Márta házát meglátogatta, úton volt lásd: 10,38). Az az idő, amit a két nővérrel együtt tölthetett, korlátozott volt, s amikor eltávozott tőlük, attól kezdve hosszú idő telhetett el, míg újra betért hozzájuk. A kérdés tehát az, hogy minimálisra csökkentik‑e a munkát, megelégedve egy kevés, egyszerű étellel, és biztosítják az Úrnak a maximális időt, hogy beszélgessen velük és élvezze társaságukat, vagy Márta e helyett ragaszkodik a szokásos és munkaigényes ételekhez, amelyek elkészítése nagyon kevés időt hagyott neki arra, hogy leüljön és hallgassa az Urat. Azok között a körülmények között nem volt kétséges, hogy Krisztus mit részesített volna előnyben. Előnyben részesítette volna Márta társaságát szolgálatával szemben. — Nem volt kérdés az sem, hogy Ő valójában mit ítélt szükségesebbnek Márta részére. De Márta arra vonatkozó elképzelése, hogy neki mit kell tennie, eltért Krisztus e képzelésétől, és amint kiderül, ez hamis volt. Jót akart, szerette az Urat, úgy gondolta, szolgálnia kell neki, de arányérzéke arra vonatkozóan, hogy mire van szükség, valójában megfosztotta az Urat attól, ami az Ő legfőbb vágyát képezi és megfosztotta önmagát attól, amire leginkább szüksége volt. Ez pedig pontosan azért történt, mert nem ült le először a lábához és nem hallgatta Őt elég hosszan ahhoz, hogy megtanulja, mit tartson legszükségesebbnek.
A történetnek nyilvánvaló tanítása van számunkra. Mi is úton vagyunk. Az élet a legjobb esetben is rövid. Nem tehetünk meg mindent: nincs hozzá elég idő. Máriához hasonlóan tehát (lásd: 10,42) választanunk kell, mégpedig nagyon megfontoltan kell választanunk. Az élet eseményei nem fognak automatikusan elrendeződni az elsődlegesség igazi sorrendje szerint. Ha nem ragaszkodunk tudatosan ahhoz, hogy ‘leüljünk az Úr lábához és hallgassuk beszédét’, ezer és egy egyéb dolog és kötelesség, amely mind elsődleges fontosságot követel magának, el fogja rabolni időnket és energiánkat, és megfoszt bennünket ‘jó résztől’ az életben.
Nem véletlen az, hogy Márta és Mária története az első ebben a szakaszba Valószínűleg az időrend indokolta az első helyet. De ugyanilyen kétségtelen a tény is, hogy a logikának (a Szent Szellem ihletése alatt) megvolt a maga szerepe a kiválasztásban és az anyag elrendezésében. Ez a szakasz főképpen annak szükségességét veti fel, hogy jól gondolkozzunk az élet elsődleges fontossá dolgairól és arányairól. Csak úgy tudjuk ezt megtenni, ha mielőtt valamire készülünk, előtte leülünk az Úr lábához, hallgatva, hogy elmondja nekünk, melyek az élet igazán fontos dolgai.”

(Prőhle Károly: Lukács evangéliuma):
“A jó rész
38-42. Lukácson kívül csak János evangéliuma említi Mária és Márta nevét Lázár feltámasztásával kapcsolatban (Jn 11,1-44). Onnan tudjuk, hogy Betániában, Jeruzsálemhez egészen közel eső kis faluban laktak. Bár Lukács is ismeri ezt a helyet, mégsem említi ebben a történetben (19,29; 24,50). Okát nem tudjuk. Lukács csak azt említi, hogy Jézus úton van Jeruzsálem felé. Evangéliumának ebben a részében az egyes történeteket nem annyira időrendben, mint inkább tárgyi összefüggések szerint csoportosítja. Témája ebben az egész fejezetben Jézus követése, és így kerül az irgalmas samaritánus mellé Mária és Márta története. Az előző a szeretet cselekvését, az utóbbi Jézus beszédének hallgatását hangsúlyozza. Teljesen elfedi a történet értelmét az a népszerű magyarázat, amely szerint a két testvér kétféle lelki alkatot, a tevékenységre és a szemlélődésre hajló típust jeleníti meg. Ha így volna, akkor Jézus részéről nem tudnánk más állásfoglalást elképzelni, mint azt, hogy mindegyiknek igazságot szolgáltat. Jézus azonban egész egyértelműen Mária mellett foglal állást. Ő választotta a jó részt vagy a helyes szerepet. Ez akkor is érvényes, ha meg kell állapítanunk, hogy a régi kéziratok ingadoznak a Mártára vonatkozó szavakban. Négyféle szöveget találunk, s alig lehet teljes biztonsággal megállapítani, melyik a legrégibb. Az első szerint Jézus ezt mondja: ‘Márta, Márta! Mária választotta a jó részt stb.!’ Mivel ennek a szövegnek a ritmusa akadozik, az a benyomásunk, hogy egy teljesebb szöveg rövidítéséből adódott. Feltehetően azért törölték a Mártára vonatkozó részt, mert nehézséget okozott az értelmezése. A többi három szövegtípus így kezdődik: ‘Márta, Márta, aggódol és gyötröd magadat sok mindenért.’ Ezután eltérnek abban, hogy mire van szükség: a) ‘… de kevésre van szükség.’ Ez azt jelentené, hogy Jézus szerint Márta a vendéglátás szokásainak hódolva túlságosan sokat töri magát, pedig kevés is elég volna. b) ‘… de egyre van szükség.’ Ennél két lehetőség van. Az az .’egy’ vonatkozhat az ételre, és ezt alá lehet támasztani azzal, hogy Jézus korában is voltak olyanok, akik az étkezésben az egyszerűséget hirdették. De helyesebb az utána következőre vonatkoztatni, és ezzel is párhuzamba lehet állítani rabbik szavát, akik szerint csökkenteni kell a világi foglalkozást, és inkább a törvényt kell tanulmányozni. Ebben az esetben Jézus azt mondja, hogy csak egyre, az ő beszédének hallgatására van szükség. c) ‘… de kevésre van szükség vagy egyre’. Ez egyesíti az előző kettőt, és szellemes fordulatot visz Jézus szavaiba. Márta sokféléről gondoskodott, de abból csak kevésre van szükség vagy talán csak egyre. Először azt gondolnánk, hogy egyetlen ételre, de amikor tovább mondja kitűnik, hogy ez az egy az ő beszédének hallgatása. E két utolsó szövegtípus egyike lehet az eredeti. Tartalmi szempontból lényeges különbség nincs közöttük. De értelmezési problémákat okoz a Máriára vonatkozó mondat is. ‘Nem vétetik el tőle’: az eredetiben jövő idő. Jelentheti azt, hogy Mária az élet igéjét választotta, és ezzel kapja az örök élet örökségét, amelyet senki nem fog elvenni tőle. De a jövő idő felszólító mód helyett is állhat, és akkor arról van szó, hogy Mária választotta a jó szerepet, és ezt nem szabad tőle elvenni. Ebben az esetben Jézus közvetlenül Márta kérését hárítja el, amely Mária segítségének igénybevételére vonatkozik. Hogyan értsük mármost ezt a történetet? Megállapítottuk, hogy Jézus Mária mellett foglal állást Mártával szemben. Nem vonja kétségbe buzgóságát, és azt sem állítja, hogy az asztal körüli szolgálat felesleges, hiszen más asszonyok hasonló szolgálatát is elfogadta (8,3). Mégis több okból helytelenítette Mária magatartását. Mártát annyira lefoglalta ez a szolgálat, ‘hogy mással nem is törődött. Kizárólag arra gondolt, amit ő adhat Jézusnak, és egészen elfeledkezett arról, amit beszédével Jézus adhat neki. Hozzá még Máriát is el akarja vonni attól, hogy Jézust hallgassa. Jézus ehhez nem járul hozzá. Nem engedi, hogy Márta eltérítse az ige hallgatásától. Mária cselekszik helyesen, mert Jézus beszédének hallgatása nélkülözhetetlen. Jézus szavaiból azonban nem szabad minden időre és helyzetre érvényes döntést kiolvasnunk. Nem azt mondja. hogy a szolgálat felesleges, és egyedül igehallgatásból álljon az ember élete. De az ő szavának hallgatására van szükség ahhoz, hogy életünk helyes irányt vegyen és helyesen kövessük őt. Tőle kell megtanulnunk, hogy aki neki akar szolgálni, az vegye pártfogásba a segítségre szorulókat, gondoskodjék gyermekekről, vegye észre a Lázárt a háza előtt, és végezze el a samaritánus szolgálatát az út szélén (9,48; 16,19kk; 10.25kk). Aki hallgatja Jézus beszédét, hogy azután megtegye, az választotta a jó részt.”

Kivételesen két bónusz is járul most csomagomhoz, mégpedig kész igehirdetések:

(Ordass: Jó hír a szenvedőknek):
“‘EGY A SZÜKSÉGES!’
Jézus Krisztus Urunk tanítása során igen sokszor használt olyan tömör mondatokat, amelyek alapigazságokat fejeztek ki és könnyen megragadtak az emberek emlékezetében még akkor is, ha csak egyetlen egyszer hallották azokat. Ilyen ez a mai mondata is: ‘Egy a szükséges dolog’. Hitben élő keresztyén embereknek kedves bibliai idézete ez. Gazdag tartalmát is átérzi a hívő szív.
Tudom: Ha az embereket magunk körül összegyűjtenők és kimondanók előttük ezt a mondatot: ‘Egy a szükséges dolog’ — akkor sok csodálkozó, kérdő tekintettel találkoznánk. Talán gúnyos kételkedéssel, vagy sajnálkozó mosollyal is.
Volnának emberek, akik azt mondanók, hogy ez a mondat tartalmazott igazságot Jézus korában, az akkori Palesztinában, amikor még olyan egyszerű volt az emberi élet. Kedvező éghajlati viszonyok között lehetett még ilyet mondani. De a mi világunkban, tél hidegében, nehéz próbák alatt élő nép közösségében, kenyér‑ és gyermekneveltetési gondok között, magasabb életszintre vágyódva, aligha lehet az élet kérdését ilyen egyszerűen elintézni. Egyetlen rövid mondattal: ‘Egy a szükséges dolog!’
Hacsak nem a pénzre gondolunk. Mert a pénz mind e gondok fölé tud emelni. Csak legyen belőle mindenre elegendő. Igen sok ember nyilván a pénzre szavazna, ha egyetlen dolgot kellene választania, hogy azzal érje be.
Minden kétséget kizáróan bizonyosak lehetünk afelől, hogy Jézus nem a pénzre gondolt, amikor ezt a mondatot kimondotta. Hiszen Ő az igazságot jött hirdetni a földre. Márpedig az nem az igazság, hogy a pénz az egyetlen szükséges dolog. De máskülönben sem mondhatta volna Jézus a pénzt a mindennek. Az evangélisták megírták számunkra Jézus életét. Ebből jól tudjuk, hogy Jézus — áldott élete napjaiban — sohasem törte magát a pénz után. Egyszer, amikor ellenfelei az adófizetés kérdésével álnok módon tőrbe akarták csalni, akkor a válaszadáshoz szüksége volt egy dénárdarabra. De neki nem volt dénárja. Egy sem. Úgy kellett másokat megkérnie, hogy mutassanak neki egy dénárt. Azt is tudjuk, hogy kereszthalála után sem hagyott hátra semmit, ami anyagi értéket képviselt volna.
Nem a pénzről beszélt tehát Jézus.
A pénz mindenhatóságáról csak nagyon fölszínes emberi gondolkozás beszélhet. Igen sok gazdag ember látta be már — tegyük föl: gyógyíthatatlan betegségben —, hogy nem a pénz a minden.
Ezek után talán úgy találunk rá a helyes nyomra, ha azt mondjuk, hogy az egy szükséges dolog a jó egészség. Most, amint ezt kimondom, lehet, hogy sok, betegség által megpróbált hallgatóm, meggyőződéssel bólint ‘igen’‑t. De még ha így is van, mégsem tudom kitörülni a lelkemből azt a megszámlálhatatlan lelkipásztori tapasztalatomat, amely ennek az állításnak ellene mond. Láttam egészségtől duzzadó, erőteljes embereket, akikből hangosan kiáltott a meggyötört lélek. Elégedetlen zúgolódással, éhesen, kielégítetlenül. És találkoztam ennek az ellenkezőjével is. Kórházban vagy magánházakban hosszan ültem betegágyak mellett — én: az egészséges ember — és akárhányszor megszégyenültem, amikor a nagybeteg erős hitét tapasztaltam meg. Volt ezeknek a betegségben megpróbált embereknek valamijük — valamijük, ami éppen a kínok, a vergődések között, a kohóban találtak meg —, volt egy kincsük, amelyet aligha adtak volna cserébe az egészségért: Istenre hagyatkozó csöndes békességük.
Jézus Krisztus Urunk tehát bizonyosan valami egészen másról beszélt. Nem pénzről, nem egészségről.
Úgy érzem: Most sok ember lelke várakozással fordul felém. Ezt kérdezik tőlem: Hát te tudod‑e, hogy miről beszélt Jézus abban a betániai otthonban? Hiszen neked tudnod kell, ha az evangélium hirdetésére vállalkoztál!
Hiszem és vallom: valóban tudom! Kérlek: Ne unjátok meg meghallani válaszomat, amelyet anyaszentegyházunkkal együtt nem szűnök meg hangsúlyozni. Jézus az ‘egy szükséges dolgon’ Isten Igéjét értette. Nekünk arra van szükségünk, hogy Isten szavát halljuk. Hogy igét kapjunk Jézus ajkáról. Ezt szeretném nektek Márta és Mária történetében megmutatni.
Szótlan csöndben, némán ült Jézus lábánál Mária. Jézus beszélt. Hogy mit mondott, arról nem számol be nekünk Lukács evangélista. Istennek sok olyan igéje van, melyet csak a megszólított lélek hall meg, de rejtve marad a világ előtt.
Mária Jézus szavának hallgatása alkalmával olyan lelki békességre jutott, mely legdrágább kincse lett. Olyan kincset kapott, melynek birtokában az ember mindig gazdagnak érzi magát, de amely nélkül mindig idegességgel és panasszal teli az ember élete.
Ezt a lelki békességet nem tudjuk magunknak megszerezni. Sem verejtékes munkával, sem harc árán. Emberek sem ajándékozhatnak meg vele. Olyankor születik ez meg az ember lelkében — leginkább szent Bibliánk olvasása közben —, amikor beszél a lelkünkhöz Isten. Amikor mi magunk mélyen hallgatunk és megszólal az Isten. Mindegy, hogy szava ítéletet mond‑e a bűnünk fölött, vagy bűnbocsánatot hirdet meggyötört szívünknek, vagy föloldoz megkötöttségünkből, vagy pedig szeretete becézgető szavával fordul hozzánk — a fontos az, hogy Ő beszéljen igéjére vágyódó lelkünknek.
Mária csöndje tesz bizonyságot arról, hogy ő csakugyan a legjobbat választotta, amikor az egy szükséges dolgot Jézus szavában ismerte föl. Ezt a kincsét tőle senki el nem vehette. Ugyanezt az igazságot tárja elénk bibliai jelenetünknek egy másik oldala is. Márta szorgoskodott. Jót akart. Semmi okunk sincsen arra, hogy kétségbe vonjuk a Mester iránti őszinte szeretetét. Csak éppen az történt, hogy valami ingerültség támadt benne Mária iránt és ami ennél is nagyobb baj volt: ezt szóban kifejezésre is juttatta. Szokott jelenet ez. Nagyon is jól ismerjük. Úgy lehet: a saját otthonunkban is naponként megtapasztaljuk. A meggondolatlan, ingerült emberi szót. Olyan könnyen fölborítja még otthonunk kis világát is. Milyen jó, hogy Márta panaszaira nem Mária felelt! Abból könnyen lehetett volna háború a betániai otthonban. Nem Mária felelt, hanem Jézus.
Most éppen az Ő szavára volt szükség. Ez volt most is az egy szükséges dolog. Az Ő szava nyomán békesség támadt abban az otthonban.
Nagyon szeretnék hangomnak annyi melegséget adni, amennyi csak belefér az ember szavába és így szeretnék szólni most sok otthon — sok keresztyén otthon — lakóihoz. Szeretném kérni őket, hogy valahányszor különböznek a nézetek, amikor ingerült idegesség kerekedik fölül, olyankor hallgasson el az emberi szó! Csak bajt hozhat! Olyankor forduljanak az egyetlen szükséges dolog felé: Engedjék megszólalni otthonukban Jézust. Az Ő igéjét. Ez csöndet teremt.
Rövidre fogott bibliai történetünkben Lukács csak Mártáról és Máriáról ír. János evangéliumának 11. fejezetéből azonban tudunk arról, hogy ebben a betániai otthonban e két asszonyon kívül élt még egy férfitestvér: Lázár. Azt is szerette Jézus, így mondja nekünk János evangélista. És ennek a három testvérnek az életében eljött az a nap, amikor otthonukat elborította a gyász. Minden földi otthon rettenetes élménye. Lázár — meghalt.
Akkor látszott meg aztán teljes igazságában, hogy mi az egy szükséges dolog. Akkor lett világossá, hogy mindenkinek Jézus isteni hatalomszavára van szüksége. Mártának és Máriának akkor azért kellett Jézus szava, mert más meg nem vigasztalhatta őket és nem gyógyíthatta meg szívük sebét, melyet a halál keze ejtett rajta. Lázárnak pedig szüksége volt Jézusnak a halálnál is erősebb szavára, mellyel ezt mondotta neki az élet Ura: ‘Lázár! Jöjj ki!’
Csak erre az igére térhetett vissza Lázár az élők világába. Csöndünk, lelki békességünk, otthonunk nyugalma, megvigasztaltatásunk, életre kelésünk Isten igéjén, Jézus szaván fordul meg.
Ennyit akartam mondani. Boldogan mondottam el. Azért, hogy ti is fogadjátok el azt a meggyőződést, melyet tántoríthatatlan hittel vallok: az egy szükséges dolog — Isten áldott igéje.”

(Balikó: Isten iskolájában):
“Kevésre van szükséged
Szeretteim a Krisztus Jézusban! Klasszikus példa a mai evangélium arra, amiről gyakran beszéltünk gyülekezeti közösségekben: soha nem szabad a kinyilatkoztatás könyvéből egy mondatot, vagy egy rövidebb kis szakaszt kiragadni, önmagában tanulmányozni, és úgy keresni benne, mi az Istennek friss mondanivalója számunkra. Rengeteg félreértés támadt ebből. Amennyire Isten gazdag áldásával használjuk naponta a bibliai Útmutatót, soha nem szabad elfelejtenünk, hogy az a veszély ott lappang mindig mellettünk, és melyikünk ne tudná tanúsítani; ha valami okból vagy nem volt kedvünk, vagy nem volt időnk, csak éppen elolvastuk azt a kisorsolt egyetlen mondatot, reggeli órán, vagy esti csendünkben, és abból próbáltunk meríteni magunk számára világos látást, meleg szívet, jókedvet a munkához. Nagyon hamar kiderült, hogy elégtelen volt, hamar el is felejtettük. Ha egymást talán megkérdezzük néha napközben, mondd, mivolt a ma reggeli igéd, bizonyára sokszor zavarba jönnénk, és nem tudnánk pontosan idézni. Mindig összefüggésében olvassuk az Igét, szánjuk rá az időt, keressünk rá módot, hogy megnézzük, mi előzi meg azt a bibliai szakaszt, vagy egyetlen mondatot, mi az, ami utána jön. Az a mondat, amit hallottunk az oltár előtt: elég az Úrnak kegyelme — nagyszerű mondat, önmagában is. De azoknak nagyszerű, akik, ha nem is olvassák újra, az előző megrázó apostoli vallomást, azért bennük van annak az ismerete. De higgyétek el, ha valakinek nincs meg ez a bibliai ismerete, vagy nincs ilyen háttér egy mondat mögött a szívében — nem tud vele mit kezdeni. Elég a kegyelem! Hallja, de én azt hiszem, nem érti, vagy félreérti, de mindenképpen nagyon hamar elfelejti. De ha az ember egy-egy bibliai szakaszt a maga összefüggésében olvas, akkor egyszerre megtalálja a helyét, a bölcsőt, és megtalálja benne a gryermeket, a hozzánk érkező Jézust.
Így vagyunk ezzel a ‘Mária és Márta’ történetével. Fatális, mennyi félreértés kíséri ezt a történetet, az egyháztörténet útján, a magyar protestantizmusban kiváltképpen, hogy alakult ki egy Márta-kép, meg kialakult egy Mária-kép. Hogyan lett a kettő egy mással szembefordítva, és mennyi minden hangzott el ennek kapcsán, jól-rosszul. Próbáljuk a maga összefüggésébe tenni ezt a nagyon jelentős és tanulságos történetet. Nem szabad sose elfelejteni: az evangélistáknak van egy bizonyos intenciója. Mátét például az vezette evangéliumi iratának írásba foglalása közben, hogyan lehetne megértetni az Ő szeretett honfitársaival, hogy válóban a názáreti, Ő a megígért Messiás. Mindenre kész ezért, talán túlzásba is viszi azt a szinte kétségbeesett erőfeszítést, hogy állandóan meghúzza a vonalakat. Látjátok? Ez azért történt, hogy beteljesedjen. Értitek? Ez az, amiről beszélt egy régi próféta. Állandóan győzködi ez a melegszívű Máté, hogy az ő drága népe, Izrael, ne veszítse el az idő teljességét, a számukra megérkezett nagy történelmi pillanatot, ismerje fel a keresztrefeszítettben és a Feltámadottban a hozzájuk érkező Megváltót, a Mesiást.
Lukács egészen más intencióval készíti a maga evangéliumi iratát, tudjuk, ő egy nemzedékkel később élt, neki össze kellett gyűjtenie a tanúvallomásokat. Mihelyt Pál apostol kíséretéből orvosi munkájából szabadult, máris leült öregedő, de még élő test vérek mellé: mire emlékszel, hol voltál, mi az, amiről beszámolhatsz? Talán egy gyógyítás, vagy egy felejthetetlen tanítás, és ezek a drága öregek vallottak. Abban az időben még szokás volt ám, hogy nagyon figyeltek a dolgokra, és nehogy elfelejtsenek fontosat, mindig ismételték magukban. Úgy mondja Lukács, Máriáról: ‘forgatta a szívében’. Amit az ember szívében forgat, azt nem tudja ellopni az ördög. Amit mi is a szívünkben forgatunk, azok a mondatok végigkísérik életünket. Ezért olyan fontos egy-egy jeles alkalommal úgy figyelni az Igére: akár a keresztség, akár később egy konfirmáció, vagy egy házasságkötés alkalmából, akkor mit mondott nekem, vagy nekünk az Úr. Ha azt Forgatjuk szívünkbe, mennyi erő, áldás fakad belőle. Igen, Lukács így gyűjtötte össze az anyagát, de őt persze az a szempont vezette, hogy az ország-világ, a Római Birodalom, görögök, rómaiak, pogányok, zsidók számára egyformán tárja fel az egész emberiség Megváltóját. Aki ennek a fejezetnek az előző szakaszát olvassa, egyszerre felfigyel arra: Jézus elküldi 70 fős tanítványi csapatát, mint próbabevetésre, hogy tanuljanak meg szolgálni. Megmondja pontosan, mi a dolguk, be is osztja nyilván mindegyiküknek párosával a feladatót, akkor még tudták a tanítványok, hogy maszekbe nem lehet, csak kettesben. Mennyi drága vér folyt el, mennyi nagyszerű alkalom ment tönkre azért, mert ilyen apró dolgokat elfelejtettünk. A szolgálat, az mindig a közösség ügye, nem lehet egyedül menned. Lehet, hogy nem megy melletted valaki, de neked tudnod kell, hogy valaki legalább imádságával, lelkével, szeretetével melletted van, és veled van. Ezek is elmentek, aztán jöttek vissza, beszámoltak, egymás szájából kapkodták a szót, mi minden történt, mi mindent éltek át. Jézus nézi, aztán korrigálja őket: nagyszerű ez az öröm bennetek, de a legnagyobb öröm abban van, hogy a nevetek fel van írva az Élet könyvébe.
Aztán folytatódik ez a szolgálati út, tehát a gyakorolt szeretet útja. Váratlanul egy rosszhírű samaritánus kerül elénk, aki nem kerüli el az országút szélén félmeztelenül fekvő, sebekkel borított, szerencsétlen embert. Melyikünk ne ismerné az irgalmas samaritánus példázatát? És ezután fűzi fel evangéliumi gondolatmenetébe Lukács ezt a bethániai történetet. Egyszerre világosodik meg a lukácsi szándék. Talán már az ő idejében, az első nemzedékben kezdett elszakadni egymástól a szeretet diakóniai útja, és a hit a személyes, belső keresztényéletnek a forrásai. Egyszóval, amit így szoktunk röviden mondani: a hit és a jó cselekedet. Nyilván Lukácsban tudatos volt az, hogy az irgalmas samaritánus meggyőző példája után azonnal igazolja Máriát, aki leül Jézus lábához, és hallgatja Őt. Mint ahogy azt akarja kimondani összefüggésben, hogy szeretetet nem lehet gyakorolni igehallgatás nélkül.
Azért kell hallgatni az Igét, hogy tudjunk szeretni. Tudjuk, jókedvűen tovább folytatni szolgálatainkat. Tudjunk szolgálni a ránk bízottak között, azért szolgál nekünk Jézus. Egyszerre milyen kristálytiszta a lukácsi szándék: nem szabad a kettőt rangsorolni, nem szabad egymással szemben kijátszani, semmiképpen nem szabad elszakítani. Ennek a nyomorúságában vagyunk. Melyikünk ne élte volna át a felszabadulás idejének minden rettenetes anyagi, meg főleg lelkekben való rengeteg vesztesége után mégis azt a lehetőséget; újat építhetünk. Most valami egészen új kezdődik, most hozzáfoghatunk a romokból is egy kicsiny hazának a szebb és jobb felépítéséhez. Fájtak ugye a fényes szelek! Aztán ördögi ügyességgel elzárták előlünk a forráshoz vivő utat. Kimondták, hogy aki az egyházhoz tartozik, az nem építhet új világot. Ördögi ravaszsággal, sátáni ügyességgel kisodorták a magyar nép java részét a templomok áhítatos közösségéből. Onnan, ahol letelepednek férfiak és nők Jézus lábához, és azt kérik: taníts bennünket, mutasd meg, mi a dolgunk? Aztán segíts bennünket, hogy jól végezzük azt. A Te szereteted kísérjen, hogy tudjuk szeretni a ránk bízottakat. Kimondták azt, hogy aki vallásos — ezt a szót használták ugye — az tulajdonképpen belső ellenség. Most, nem nagy örömömre, folyik egy ilyen egyházon belüli rehabilitációs kampány. Az elmúlt évtizedekben az egyház szolgálattevői között is akadtak bőven, akik valami módon szenvedtek, háttérbe szorultak, vagy talán nehéz helyzetbe kerültek hitük kapcsán. Folyik a rehabilitáció, de tulajdonképpen nem erről van szó, és nem ez, ami segít. Annak a megértése, amit Lukács el akar nekünk mondani: belepusztultatok, magyarok, abba, hogy akartatok egy szociális, felebarátot szerető társadalmat felépíteni, Jézus nélkül! Ti lesztek, talán minden időkre a világtörténelemben annak a tanúi, hogy ez milyen katasztrofális, csődbe vezet. Az indulás lehet gyönyörű, de ha nincs mindennapi korrekció, ha nem tanulsz meg kegyelemből élni… — hallottuk a páli szót. Milyen könnyű elbizakodni. Milyen könnyű magunkra építeni, aztán mikor kiderül, hogy kevés gyűlölni a többit, mindig új ellenséget találni, aztán jöjjön egymás után Hortobágy, Kőbánya, szegedi Csillag börtön, ami belefér. Mindent megszüntetni, mindent feloldani, vinni a zászlót, hit nélkül, a szeretet gyűlöletté válik; és az útszéli koldus nem fog meggyógyulni.
Isten ezt mondja nekünk most történelmi esély gyanánt: kezdhetjük újra. Már elismerik a másik táborból is, most már kimondják azt, amire gondolni is bűn volt 30 éven keresztül: hogy 56 ősze nem ellenforradalom volt, hanem a magyar nép felkelése egy bitang kormányzat ellen. Ma már úgy mondják azt, amit otthon még alig mertél hangosan kiejteni, nehogy a gyereked esetleg elszólja magát az iskolában. Most jön egy pillanat: a lukácsi szituáció, hogy végre újra együtt lássuk, hogy szenvedélyesen szeressük ezt a magára hagyott, ezt a megcsúfolt, ezt a kizsarolt, kicsi magyar népet. Merjük kimondani: én magyar keresztény, vagy keresztény magyar vagyok. Egyiket sem szégyelljük és merjünk, íme van lehetőség — friss zászlót bontani. Merjük kimondani, hogy mi szeretnénk minden sebet bekötözni, valóban új világot építeni. Annak az erejével, aki a történelem Ura, aki ránk bízta ezt a kis csonka hazát, hogy itt építsünk otthont, tízegynéhány millió ember számára.
Nem szabad elszakítani a dolgokat egymástól. Egymás mellé kerül Jézus tanításában a szeretet gyakorlása, és a hitnek a forrása. Egyébként csak János említi ezt a bethániai baráti házat, Lukácsnál is csak most kerül elő, de ő nem említi Lázárt, csak a két nőtestvért. Itt van Jézus, megint készül Jeruzsálembe, a közeleső Bethániában pihen meg a hosszú út fáradalmától. Jött északról, a galileai hegyekből, hogy másnap pihenten kezdje meg a fővárosi szolgálatát. Ebben a családi körben történik az, amiről hallottuk a beszámolót. Jézus megérkezik, hihetetlen gyorsan elkezd Márta tüsténkedni, hozzá fog nagyszerű vendéglátást készíteni. Mária meglátva Jézust, hozza a kis sámliját, leül Jézus mellé, aztán mondja, amit csak Neki lehet elmondani, és kéri azt, amit csak Ő adhat az ember szíve számára. Megható együttlét, Mária áhítattal, Jézus arcán pihen tekintete, az egész világ elsüllyed körülötte, csak Jézus, az Ő szava, az Ő szeretete. Künn meg a konyhában a csörömpölés egyre nagyobb, végül Márta nem bírja, betoppan, és az ismerős szemrehányással fordul Jézus felé, pedig ez vakmerőség volt: abban a korban egy nő részéről, egy férfi, egy rabbi felé. Mutatja, hogy mi minden indulat kavarog Márta szívében, hogy ennyi kibuggyan belőle, hát Te ezt engeded? Te ezt Mester szó nélkül hagyod, hogy én agyondolgozzam magam, Mária pedig egyszerűen nem segít nekem! Persze az is benne van, hogy Márta is szeretne benn lenni. Mártának sem elég a konyhai munka. Csak Mártában még az van, hogy azzal megmutatni az örömünket, szeretetünket, hogy amit az éléskamra megenged, amit a szakácsi tudása lehetővé tesz, azt készíteni, megrakni roskadásig az asztalt.
Most erre néz a legutóbbi időben megtalált kézirat-töredék korrekciója, amely így hozza a szöveget: Márta, Márta, sok mindenért aggódol, és nyugtalankodol, pedig kevésre van szükség! Ez az első: kevésre. Nem igaz, hogy vasárnap csak akkor vasárnap, ha van ‘második’, azt szokták mondani a gyerekeink: mi a második? Van második, van harmadik, esetleg negyedik. Tulajdonképpen nem volna elég egy tál étel? Lehet, hogy lesznek olyan idők számunkra, amikor mindenki csak egy tál ételt fogyaszthat újra, mint valamikor. Nekünk tudomásul kell venni, hogy nem a bő, hallatlan gazdag étlap teszi ünneppé a vasárnapi asztalt, hanem az együttlét! Végre nem menzán a gyerek, nem műhely mellől fut a vállalati étterembe a dolgozó papa, vagy mama. Együtt! Hát nem ez az ünnep?! Nem vesszük észre: még ma is sanyarú és egyre szegényedő állapotunkban, mennyire távol vagyunk attól, amit Jézus így mond: valójában kevésre van szükség. Kevésre! Otthagyni, aztán turkálni az ételt, feleslegesen kidobni? Hát nem tanultuk meg még mindig a jézusi szó igazát, a pusztában? Szemben az ördög érvelésével, akinek azt mondta: nemcsak kenyérrel él az ember. Nagyon kevésre van szükség, talán csak egyre.
Elgondolkoztató, hogy mennyire kevesebb erőt szánunk arra, mennyire kevesebb időnk van arra, hogy napról-napra megtanuljuk, amire odaát van szükségünk. Itt kell megtanulni! Nagyon goromba példa, de ha az anyaméhben nem fejlődik ki egy kis közeledő csecsemőnek a végtagja, szülés után már nem fog kifejlődni. Ha az anyaméhben a gyermeknek, csecsemőnek a fejlődése helytelen, vagy alkalmatlan, vagy eltér a megszokottól, vagy bármi módon megrontott, hát mi lesz az ő sorsa, amikor megszületik? Próbáljuk megérteni azt, amit annyiszor lelkünkre köt az Isten, amikor halljátok az Ő szavát, ne keményítsétek meg szíveteket! Figyeljetek! Szívjátok magatokba, tanuljátok, olvassátok, őrizzétek! Ez készít fel az eljövendő életre! Ha most nem tanulom meg a szeretet gyakorlását, mi lesz velem a szeretet új világában? Nem lesz helyem ott. Ha nem tanulok meg parancsolni indulataimnak, hogyan fogok megérkezni odaátra? Ha nem tudok megbocsátani, akkor hogyan képzelem azt, hogy én állandóan kérem és kapom a bűnbocsánatot, de tovább nem adom? Ha nem tanulom meg a szelídséget, a jóságot, a hűséget, a jóakaratot, a reménységet, a szolgálat örömét, akkor mi lesz velem, amikor elfogy ez a rövid kis földi vándorút?
Nagyon kevésre van szükség — mondja Jézus az éléskamra felé mutatva. Aztán azt mondja mind a kettőjüknek: csak egyre van igazán szüksége az embernek: hogy számbavegye, felmérje, megértse mindazt, ami örökkévaló. Akkor lesz szép a földi vándorút. Akkor nem hiába várnak szíved szeretetére melletted az emberek. Akkor gyakorold samaritánus módon azt, amit megtanultál Jézus lábánál. Mert a kettőt nem szabad elválasztani, nem lehet egymással szemben kijátszani. A legnagyobb őrültség volt állandóan hitről beszélni, szembe a cselekedetek ellen, a cselekedeteket követelni, nem beszélni a hit forrásáról. Hogy lehet elszakítani egymástól azt, amit Isten összeszerkesztett? Ülj Jézus lábához, ha van kis sámlid, ne szégyelld, ülj oda a lábához, és kapcsolj ki mindent, a bőgő magnótól, és egyéb szörnyűséges zeneszekrényektől kezdve a saját szíved belső mérgétől és zajától. Kapcsolj ki mindent, legyél egyre inkább csendben, hogy meghalld, amit mond néked a te Urad! És senki ne zavarjon ebben az áhítatodban, senki ne csúfolja belső szobádat, mert ezért lesz erőd szeretni azt, akit neked adott az Isten. Tűrni terheket, hordozni keresztet, lehajolni újra és újra, hetvenszer hétszer is megbocsátani. Akkor lesz erőd, nemcsak impulzust kapsz történelmi sorsforduló idején, hogy nagyot alkoss. A kegyelem erőt ad majd, hogy valóban építs új hazát ennek a szegény kicsi népnek, és azoknak, akik életük kockáztatásával is áttörnek a határon, román katonák fegyvereitől veszélyeztetve, de jönnek, mert élni akarnak. Készíts otthont azok számára, akiket itt akar megáldani az Isten. Az tud szolgálni, aki elfogadja Jézus szolgálatát. Aki nem tud passzivitásban letérdelni az Úrnak oltárhoz, és koldusmódra mindent kérni, mindent várni, az nem tudja megállni a helyét a viharos társadalmi események között. Nem lesz világos látása. Nem lesz kemény akarata, szilárd jelleme, nem lesz ereje. A lukácsi intenciót áldja meg valamennyiünk szívében és életében az Isten.
Imádkozzunk!
Jézus Krisztusunk! Te tudod legjobban, hányan vagyunk most együtt, akik elfáradtunk a szolgálatban, sokszor reménytelennek látjuk. Sokszor megkeseredtünk, zúgolódtunk, panaszkodtunk, keveselltük, amit kaptunk sorsunkban. Köszönjük, hogy megtanítasz bennünket arra, hogy mindez csak azért van, mert a belső szobánkat elvesztettük. Könyörülj rajtunk! Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/