From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Tuesday, October 11, 2005 9:10 PM

Subject: Mk 9,14-29. - Ördögűző imádság - Szentháromság u. 21.

Kedves ‘Vitatkozók’!

Nem vitaanyag következik, inkább – reménység szerint – segédanyag a vasárnapi textushoz:

Vázlatkísérlet1:

Ördögűző imádság

Ördögmarasztaló vita

Ördögmarasztaló hitetlenség

Ördögűző parancs

Ima-közelharc

A vázlathoz:

Most, amikor divat ördögűzésről szóló filmeket forgatni, vetíteni és nézni (a héten is volt egy a TV-ben), célszerű eligazítást adni e témában is. Főleg, hogy a textus erről szól! ;‑) Persze nem (csak) valamiféle misztikus jelenségről van szó, hiszen az Ősellenség támadása nem csupán a történetben szereplő speciális és szélsőséges módon jelentkezik, hanem sokféle formában munkál a Gonosz, tévtanítások, hitetlenség, megalkuvás, és sokféle bűn formájában is. Többféle módszerrel lehet megpróbálkozni az ördögűzéssel.

Ördögmarasztaló vita

Lehet teológiai oldalról közelíteni. Hiszen pl. ha tévtanítás, akkor természetes, hogy így kell megközelíteni a problémát. Az igazság azonban az, hogy így lehetetlen eredményt elérni. Akár ha az egyházunkban zajló vitákat tekintjük, akár az egyháztörténet sokféle vitáját, be kell ismernünk, hogy ilyenfajta íróasztal-érveléssel lehetetlen eredményt elérni. Ez így volt már a tanítványok esetén is, akik lehet jóízűen elvitatkoztak a farizeusokkal, de egyik csoport sem volt képes segíteni az apán és gyermekén. Ezért kérdezi Jézus neheztelve: „Mit vitatkoztok velük?” (16b.) (Az Újfordítás miről vitatkoztok értelmezése mellett ez a fordítás talán sejteti azt is, hogy nem csupán a vita tárgyával van probléma, hanem magával a vitatkozás tényével...)

Ördögmarasztaló hitetlenség

Mi ennek a sikertelenségnek az oka, amit a vitatkozó tanítványok ‘produkáltak’? Jézus igen nyíltan korholja őket, ami azt jelzi, hogy többről van szó, mint arról, hogy egyszerűen képességeik, ‘jogosítványaik’, elvégzett tanfolyamaik nem teszik lehetővé számukra a segítségnyújtást. Nekik, mint Jézus közvetlen tanítványainak, sokkal több adatott annál, hogy vitába fulladjanak ahelyett, hogy kiűznék a néma lelket. Mindennek okát igen markánsan veti szemükre: „Ó, hitetlen nemzedék”! (19a.)

Ördögűző parancs

Végül pedig jön az, ami valóban hatékony, amely ellenállhatatlanul elűzi a gonosz lelkeket. Ez unikum — mert csak Jézusnak van olyan isteni hatalma, hogy parancsára áttörés történjen. Szava örökre kilakoltatja a néma lelket, nincs semmi lehetőség ellenállásra, parancsával nem dacolhat senki. Akárhogy is nézzük, bármilyen érdekes is a vitahelyzet, a tanítványi tehetetlenség és hitetlenség, a legfontosabb most is az, hogy Jézus az, aki uralkodik minden felett, akár anyagi, akár lelki, akár szellemi hatalomról legyen szó!

Ima-közelharc

Annak ellenére, hogy a lényeg Jézus hatalma és győzelme, mégsem itt ér véget a történet. Van egy apokrif függeléke, azaz rejtett, a tömeg által nem látott függeléke: a tanítványok maguk közt megkérdezik Jézust, mi is a tehetetlenségük oka — hiszen ne felejtsük el, hogy már túl vagyunk azon, hogy különleges megbízatásként kiküldetésbe mennek, és megkapják a hatalmat a lelkek kiűzésére! Jézus válasza mindemellett túlmutat a tanítványok egyedi helyzetén, és minden időre érvényes támpontot ad: az imádság az igazi ördögűzés! Nem rendelkezünk az apostolok rendkívüli megbízatásával, nincs ilyenfajta hatalmunk a lelkek fölött — de az imádság hatalma mindannyiunknak megadatott! A tanítványok elkövették azt a hibát, hogy nem éltek e fegyverrel. Okuljunk belőle, és vértezzük fel magunkat a leghatékonyabb eszközzel, amellyel a Gonosz ellen küzdhetünk!

Vázlatkísérlet2:

Hiszek hitetlenül Istenben

Tömeges döbbenet

Futó köszöntés

Lehetséges segítség

A vázlathoz:

Ady verse ihlette a címet. Hitetlenekből Dunát lehet rekeszteni: ott vannak a farizeusok, a tömeg, a tanítványok, és ott van a maga bizonytalanságával az apa is. Az előző vázlatban nem került elő, de igen izgalmas néhány motívum, ezért most ezeket veszem szemügyre.

Tömeges döbbenet

Érdekes pl. az, hogy a tömeg megdöbben Jézus megjelenésén. Lehet azt is mondani, hogy Jézus mindig ámulatot jelt, ahol megjelenik. Ez tulajdonképpen igaz. Jelenléte mindig Isten jelenléte, így az ember számára ámulatot kelt. Aztán igaz az is, hogy mivel épp a megdicsőülés hegyéről érkezik vissza a ‘hármakkal’, ennek vehették észre valamiféle nyomát, és ezért a döbbenet. Talán mégis valószínűbb, hogy a vitahelyzet és a sikertelen ördögűzés helyzete áll a döbbenet hátterében: most mi lesz, hogy Jézus megérkezett? Ismerik hatalmát, ezért az ámulat.

Futó köszöntés

Bár a futó ismeretség alapján a futó köszöntés kicsit dehonesztáló lehetne, itt most nyilván nem ez áll előttünk, hanem az, hogy annyira nagy a várakozás a tömegben, és talán annyira nagy a bizalom is az ő sikerében, erejében, hogy azonnal nyakukba szedik lábukat, és futnak eléje, hogy köszöntsék. Pedig ez itt a tömeg, nem pedig Jézus követőinek serege! Van mit tanulnunk ebből a tiszteletből — vajon mi mennyire örülünk a jelenlétének, mennyire vesszük a fáradságot, lábunkat a nyakunkba, hogy Elé járuljunk?

Lehetséges segítség

Figyelemre méltó az apa és Jézus párbeszéde. Itt lehetne felhasználni Ady versét. A költőnél ugyan talán a hitetlenség a dominánsabb — van egy vágy a hitre, de mégsem jut el odáig —, az apánál pedig a hit — van benne egy gyengeség, de azért alapvetően már meggyulladt a szikra... Ugyanakkor valójában mindannyiunk helyzetét jeleníti meg. Hiszen azért hitünkben ha nem is direktben a hitetlenség viharfelhője jelenik meg, de azért a bizonytalanság fátyolfelhője kicsit elhomályosítja a napot. Mondjuk amikor arról van szó, hogy Jézus erejében hiszünk, Krisztus megváltásának erejében hiszünk, de ezt leginkább általában hisszük, és elbizonytalanodhatunk, ha konkrét szituációkban kell döntenünk — melyik is Jézus akaratának megfelelő? nekünk sem lehet más ‘receptünk’ e hit-betegségre, csak az aggódó apáé: Jézustól kérni segítséget, mert Ő nemcsak a néma léleknek parancsol, de hitetlenségünkön is Úr!

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Van, ami ‘tettlegesen’ nem végezhető el — csak imádsággal (későbbi kéziratokban itt is szerepel még a böjtölés, Máténál pedig az egész vers betoldásként található). Ez nem valamiféle lustaságra buzdít — hanem a legnagyobb aktivitással. Lehet kérkedni azzal, hogy mennyi minden szolgálatot végzünk az Úrnak, az Úrért, az Úr nevében, mennyit vitázunk az Úr dolgairól, magasröptű teológiai szinten, stb. — de az Úr azt mondja: nem erre van szükség, hanem add nekem imádságod! (Jézus azt mondja: ez a fajta — nem arról van tehát szó, hogy minden esetben annyi a dolgunk, hogy imádkozzunk-böjtöljünk. Van, amikor valóban a tettek mezejére kell lépnünk; máskor viszont az imádság a feladatunk, és csak így juthatunk előre...)

Frei Tamás sorozatában volt egy érdekes műsor. A terrorista-elhárítás volt a téma. Minden ország Izraelbe jár tanulni, hiszen ott mindennaposak az öngyilkos merénylet-kísérletek (de csak töredéke valósul meg, olyan jól működik az elhárításuk). A kommandósok kiképzésében központi szerepet játszik az ‘Imi-féle krav-maga’. Egy, a két világháború közötti cselgáncsbajnokunk Palesztinába menekült 1938 táján a zsidóüldözések elől. Aztán 48-ban megalakult Izrael állama. Itt fejlesztette ki sportolói múltját is, a keleti harcművészeteket is felhasználva közelharcos tudományát. (Az ivrit krav-maga jelentéséről nem volt szó a műsorban, de a kárab/kárav közelit jelent a héberben, úgyhogy feltételezem, hogy tulajdonképpen közelharcot jelent.)

Első látásra elképesztő és lenyűgöző az a hatékonyság, ahogyan a terroristák lefegyverzését végzik a krav-magások, a nyers erő helyett (netán mellett?) egy kis ‘agymunkát’, pszichológiát, anatómiát, stb. is felhasználva. Arról van szó, hogy a másodpercnyi, vagy még kisebb időket használják ki igen hatékonyan. Azt az időt, amit az emberi reflex még üresen hagy, azt az időt, ami az agy utasítása és a cselekvés között lebeg...

A terroristák ellen a fegyvereknél hatékonyabbnak tartják a kezet. Többek között azért is, mert ha nem fejbe lövik a terroristát, hanem a testébe téved a golyó, akkor könnyen felrobbanhat a bomba rajta, míg a krav-magás lefegyverzés kikerüli e veszélyt. Ebben pl. fontos az is, hogy megadást tanúsítva szóval tartja a terroristát, hogy ezáltal elterelje egyetlen pillanatra a figyelmét — az az idő éppen elég, amíg a cselekvés helyett a beszédre figyel —, és máris azt veszi észre, hogy lefegyverezték.

Miért lehet érdekes ez? Mert tulajdonképpen Jézus is testközeli harcról beszél. Sátán hatalma ellen nem érdemes teológiai eszmefuttatások, viták lőfegyvereivel küzdeni, mert ugyanaz történik, mint a terrorista esetén: könnyen célt téveszt az elmélet golyója, és a bomba felrobban. Ellenben az imádság bizonyos értelemben megfeleltethető most a krav-magának, amely ugyan nem nyit már távolról össztüzet, mint a teológiai viták, az egymással való versengés, mégis sokkal hatékonyabb fegyver a gonosz erőinek lefegyverzésében...

Természetesen más árnyalattal íródott, de azért ide kapcsolódik, az apa segélykéréséhez a Hiszek hitetlenül Istenben c. Ady vers A Minden titkok versei kötet Az Isten titkai részből. Persze idézni azért hosszú, de talán részlete felhasználható:

Horváth Jánosnak és Szilágyi Sándornak

Hiszek hitetlenül Istenben

Hiszek hitetlenül Istenben,
Mert hinni akarok,
Mert sohse volt úgy rászorulva
Sem élő, sem halott.

Szinte ömölnek tört szivemből
A keserű igék,
Melyek tavaly még holtak voltak,
Cifrázott semmiség.

Most minden-minden imává vált,
Most minden egy husáng,
Mely veri szívem, testem, lelkem
S mely kegyes szomjuság.

Szépség, tisztaság és igazság,
Lekacagott szavak,
Óh, bár haltam volna meg akkor,
Ha lekacagtalak.

Szüzesség, jóság, bölcs derékség,
Óh, jaj, be kelletek.
Hiszek Krisztusban, Krisztust várok,
Beteg vagyok, beteg.

Meg-megállok, mint alvajáró
S eszmélni akarok
S szent káprázatokban előttem
Száz titok kavarog.
Minden titok e nagy világon
S az Isten is, ha van
És én vagyok a titkok titka,
Szegény, hajszolt magam.

Isten, Krisztus, Erény és sorban
Minden, mit áhitok
S mért áhitok? S ez magamnál is,
Óh, jaj, nagyobb titok.

Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Mk 9,14-29.

(Vö.: Mt 17,14-21; Lk 9,37-42). Néma lélek... néma és süket lélek. A régiek gyakran tulajdonították a betegséget ‘szellemeknek’, ‘gonoszléleknek’ még ott is, ahol a mai orvostudomány természetes okokat talál. Jézus minden további nélkül beszélhetett felfogásuk szerint. Különben a betegség egyik következménye az áteredő bűnnek, s így a gonosz lélek uralmának egyik megjelenési formája. Ez azonban nem zárja ki az ördögi megszállást, amely az epilepszia mellett a gyermek betegségének a forrása volt.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Mk 9,14

A görög szerint: fölötte bámúlt.

Mk 9,16

gonosz lélektől van megszállva, mely őt siketnémává teszi. Máténál 17,14. a fiú holdkórosnak mondatik, mert a gonosz lélek csakugyan oly kórsággal is meglepte, melyre a holdjárásnak befolyása volt.

Mk 9,23

az én erőtlen hitemen; pótold ki, mi abból hiányzik, fogadd azt tökéletes gyanánt.

Mk 9,27

Jézus.

Mk 9,29

hogy föl ne tartassék; mert sietett kínszenvedésére Jerusalembe az ünnepre.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Márk. 9,14–29. Az epilepsziás gyermek meggyógyítása (Mt 17:14–21; Lk 9:37–42).

Ez az elbeszélés az előzővel szorosan kapcsolódik Mk alapján a másik két szinoptikusnál is: nyilván már a hagyománynak Mk-ot megelőző fokán kialakult ez az összefüggés, főként tárgyi alapon. Mk szerkesztő munkája még szorosabbá tette az összefüggést, amely a kontraszt jegyében áll: a megdicsőülés hegyéről leérkező Jézus az emberi nyomorúsággal, betegséggel, hitetlenséggel, értetlenséggel és tehetetlenséggel találja szembe magát. Mk elbeszélése alapjában véve szűkszavú, mégis a legszélesebb: a népi-epikus szinten maradó előadásmód során a szavak mögött számos olyan mozzanat húzódik meg, amelyek mindegyike sokatmondó utalássá válik. Az elbeszélés a hegyről visszatérő Jézus szemszögéből van alakítva: körülötte két részre válik a tanítványi sereg. Az egyik oldalon a Jézussal együtt érkező három, akik a hegyen mondtak csődöt értetlenségük miatt; másikon a lent maradt kilenc, akik itt vallottak kudarcot tehetetlenségük miatt. Ekörül forog a vita is, de ennek hirtelen véget vet Jézus megjelenése, aki mennyei dicsőségének nyomait hordozhatja arcán, ez okolja a tömeg megrettenését. Jézus kérdése és az apa válasza után tisztázódik a kérdés, és az események valamennyi résztvevőjének szembe kell néznie önmagával. A gyermekről kitűnik, hogy néma és epilepsziás, de a tanítványok hiába próbálták meggyógyítani. Jézus felkiáltásából megtudjuk ennek az okát is: hiányzott belőlük az Istenre való hagyatkozás magatartása, az a hit, amellyel Jézus gyógyít. Megragadó fokozás vezet az elbeszélés tetőpontjáig: a gyermeket Jézus elé állítják, és itt kitör rajta epilepsziás rohama. A beteg gyermek szemszögéből feszült lelkiállapota magyarázza ezt; a démoni erők viszont felismerik Jézusban parancsoló urukat, és egy utolsó nagy lázadást kísérelnek meg ellene. A gyermek eszméletlen, amikor Jézus kérdésére az apa a helyzet súlyosságának jellemzésére azt is elmondja, hogy fia kora gyermekségétől szenved ebben a bajban (eis to pyr auton ebalen kai eis ta hydata: az epilepsziás roham hű ábrázolása). Ezért és a történtek miatt válik az apa óvatossá hitében, mivel az emberi körülményekre néz, nem Krisztusra. Jézus erre válaszolva tanítja őt az igazi hit korlátok nélkül munkálkodó erejéről, az apa pedig egyetlen kiáltással vall hitéről, és vall hitetlenségéről, amellyel már nem vállalja a közösséget, hanem Jézushoz fordul segítségért, hogy szabaduljon hitetlenségétől, és teljes hitre jusson. A gyermek gyógyulása Jézus közbelépésére két mozzanatban történik meg: a démon távozása után a gyermek olyanná lesz, mint a halott, ezután Jézus szinte a halálból kelti életre ismét. Az elbeszélés befejezése is Jézus szemszögéből nézve formálódik. Mindenki eltűnik a színről, csak Jézust látjuk, amint szokásához híven messiási tettének elvégzése után visszalép, majd az utána siető tanítványoknak kérdésükre tehetetlenségük okát felkészületlenségükben jelöli meg. Aki Jézust követi, annak tudnia kell, hogy hol van szükség minden erejének latbavetésére, és hol kell teljesen félreállnia, hogy egyedül Isten cselekedhessék. Erre készíti fel az embert az imádság.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„c) Lent (Mk 9,14 — 29). Mikor Jézus a belső tanítványokkal leérkezik a hegy lábához, ott szenvedélyes vitát talál. Az történt ugyanis, hogy a lentmaradt tanítványokhoz egy kétségbeesett apa elvitte beteg fiát, és a tanítványok — Jézus nélkül — nem tudták meggyógyítani. ‘Véletlenül’ írástudók is ólálkodnak ott, s ez a vitát még szenvedélyesebbé teszi. Pöröl az apa a tehetetlen s talán éppen ezért sértődött és viszontvádat emelő tanítványokkal; az írástudók és az apa azon veszekednek, miért hisz ezeknek az embereknek; a tanítványok kikérik és visszautasítják az írástudók vádjait. Mikor Jézust meglátják, ‘elálmélkodnak és hozzásietve, köszöntik őt’. Ez a mozzanat emlékeztet arra, miként fogadták az izraeliták a hegyről lejövő Mózest (2Móz 34,29), akinek arcán még sugárzott az istenközelség dicsfénye (2Kor 3,7). — S a nagy csendességben megindul a dráma acélszekere.

Jézus felteszi a kérdést: ‘Mit versengtek ezekkel?’ — Egy a sokaság közül, aki éppen a legfőbb érdekelt, elmondja (17 — 18. v.), hogy (Lukács szerint) egyetlen fia néma, ördög szállotta meg. A leírásból nyilván látszik, hogy epilepsziás, mert eszméletét veszti, tajtékot túr és megmerevedik (xerainetai [= elfonnyad]). Ez a betegség a fiú életét is veszélyezteti, mert mikor rájön, beleesik a tűzbe és vízbe. Mindent megpróbált, semmi sem segített, végre elhozta Jézushoz. De itt csak a tanítványokat találta, azok pedig nem tudtak segíteni rajta. — Már olvastuk, hogy Jézus kibocsátó beszédével átadta a tanítványoknak a gyógyító hatalmat is. Ha tehát a gyógyítás nem sikerült, a tanítványokban van valami hiba: nincs elég hitük, amint a továbbiakból kitűnik. Ez magyarázza azt a szokatlanul éles hangot, amellyel Jézus magához rendeli a gyermeket. ‘Óh gonosz és elfajult nemzetség…’ (19. v.). Ebből megérezzük, hogy Jézusra sokszor nagyobb fájdalom volt környezetének kicsiny hite, mint ellenségeinek gyűlölete és áskálódása. — A gyermek már ott fetreng a Jézus lábainál, eszméletlenül, görcsökben rángatózva, tajtékot túrva. Az atya mély szomorúsággal mondja, Uram, ha valamit tehetsz, segíts rajtunk. (ei ti dünē [= dünasai] boēthēson splagkhnistheis eph’hēmas). Ez a ‘ha valamit tehetsz’ — feleli Jézus — minden lehetséges a hívőnek (a hit mindent megtehet) (‘to ei dünē, panta dünata tó pisteüonti’). Itt egyrészt magát állítja Jézus oda, mint a hit fejedelmét és elvégezőjét (Zsid 12,2), másrészt azt a nagy titkot fedi fel, hogy a hit Isten rejtelmes, mindenható erőit realizálja, mert organumául [= szervéül] adja magát az ilyen erők megnyilatkozásának. A hit nem a maga erejével végez, hanem Isten csodálatos erői közül sok csak akkor manifesztálódik [= nyilvánul meg], ha ilyen korlátlan, engedelmes hit adja oda magát közegül. Ezért hasonlítja Jézus a hitet a mustármaghoz, amely legkisebb minden növényi mag között, de ennyi hit is elég arra, hogy benne és általa realizálódjék annak az Istennek roppant hatalma, aki szavával előhívja a csillagokat és ugrándoztatja a Libanont és a Szirjont, mint a bivalyfiat (29. Zsoltár). Istennek az a kivételes munkája, amelyet a hit közegében hajt végre: a csoda.

Ezért fordul az atyához Jézus a szóval ki nem mondott, de a helyzet drámai feszültségétől megkövetelt kérdéssel hite felől. Az atya ajkán elhangzik ‘a hitetlen hit paradoxona’ [= látszólagosan ellentétes]: ‘Hiszek Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek!’ — Ugyanis mikor az atya meghallotta, hogy hinnie kell, szinte diadalmasan csapott ki belőle: ‘Hiszek Uram! Hogyne hinnék!’ Semmi sem könnyebb ennél. S mikor kimondta, érezte meg, hogy bizony nem könnyű dolog ez, mert a hit Isten ajándéka, hogy senki se kérkedjék (Ef 2,8 — 9), s azért egy szívet rázó kiáltással fordul Jézushoz: légy segítségül az én hitetlenségemnek. Lelki szegénnyé vált s elkészült a hite a csoda elfogadására. Jézus pedig kiűzi a gonosz lelket a fiúból, s mikor az ott hever megbékült, kisimult arccal, mint egy szép halott: Jézus odamegy hozzá, megfogja kezét és visszaadja az atyjának.

A tanítványok, mikor hazaérnek, megkérdik Jézustól: mi miért nem űzhettük ki? — Jézus megmondja: (ezt Máténál!) a ti hitetlenségetek miatt. S mikor a tanítványok arra gondolnak, amire az evangéliumi atya, hogy hiszen ők hisznek, Jézus figyelmezteti őket, hogy a hit nem olyan könnyű dolog. Részünkről sok imádság és böjt kell hozzá, — böjt, amely lassan, fokozatosan, intézményesen elfordul ettől a világtól és a láthatatlanba nő bele, és sok-sok imádság, amellyel, mint egy bányászlámpással egyre mélyebbre szállunk alá Isten akaratának elrejtett mélységeibe, oda, ahol a csodák kárbunkulusai [= vörös fényű rubin] teremnek.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„5. A MEGSZÁLLOTT FIÚ MEGGYÓGYÍTÁSA (9:14-19)

(Mt 17:14-21; Lk 9:37-43)

A kiáltó emberi szükség és a tanítványok tehetetlensége élesen eltér a Megdicsőülés-hegyén történtektől. Ez az esemény jól példázza, mit jelent Jézus távollétében élni e világban.

A tanítványok, akiktől segítséget vártak (vö. Mk 6:7), erőtlenek voltak. A Mk 9:28-29 adja meg a kulcsot az eset megértéséhez. Jézus távollétében az Istenbe vetett hit által kell élniük és munkálkodniuk, amihez imádság szükséges. A kibővített beszámoló (ellentétben Mátéval és Lukáccsal), és az élénk részletek újból Péter szemtanúi visszaemlékezésének hatását sugallják.

9:14-15. Amikor Jézus és a három tanítvány (vö. 2. vers) visszatért a többi kilenc tanítványhoz, nagy összegyűlt sokaságot láttak a kilenc körül, és írástudókat, akik vitatkoztak velük. A vita tárgyát nem említi az Ige.

Amint (euthys, vö. 1:10) a tömeg meglátta Jézust, nagyon elámult, (exethambéthésan, ‘megriadt’, vö. 14:33; 16:5-6) és eléje futva köszöntötte. Meglepettségük nem a megdicsőülésből visszamaradt valamely utóragyogásnak volt tudható (vö. 9:9), hanem Jézus váratlan, mégis időszerű megjelenésének.

9:16-18. Jézus megkérdezte a kilencet, hogy mit (miről) vitatkoznak. Egy ember a sokaságból — a megszállott fiú apja — megmagyarázta a helyzetet Jézusnak. Tisztelettudóan ‘Mester’-nek szólítja őt, (vö. 5. vers), és elmondja, hogy elhozta fiát Jézushoz gyógyulásért, akiben néma lélek van (vö. magyarázatok az 1:23-24-nél). Ez a démon megfosztotta őt beszédtől és hallástól (vö. 9:25), valamint gyakran meg is rázta őt epilepszia tüneteit mutató kegyetlen rohamokkal. A démon kísérletei az ifjú elpusztítására (vö. 18, 21, 22, 26. versek) újra rámutatnak a démoni uralom céljára (vö. magyarázatok az 5:1-5-nél).

Az apának a tanítványokhoz intézett kérése jogos volt, hogy ti. űzzék ki a démont, mert Jézus hatalmat adott nekik a gonosz szellemek fölött (vö. 6:7).

9:19. Jézus mély érzelmekkel szólította meg a tömeget, de különösen tanítványait (vö. 3:5; 8:12). Ó hitetlen nemzedék! — felkiáltása hangsúlyozza minden lelki kudarc jellemző okát — az Istenben való hit hiányát (vö. 9:23; 10:27). Mégis hatalommal akart cselekedni ott, ahol ők elbuktak, így hát ezt parancsolta: Hozzátok a fiút elém!

9:20-24. Amikor a démoni lélek meglátta Jézust, azonnal (euthys, vö. 1:10) kegyetlen rohammal megrázta az ifjút, aki teljesen magatehetetlen lett (vö. 9:18).

Jézus részvétteli érdeklődésére válaszolva az apja elmondta, hogy fia ilyen szánalmas és majdnem végzetes megrázkódtatásokat gyermekkora óta átél. Az ifjú állapota már régóta tartott és válságos volt. A ha lehetséges néked valami szavak jelzik, hogy a tanítványok képtelenek voltak a démont kiűzni, megrázta az apa Jézus erejébe vetett hitét. Jézus reagált az apa kétkedő szavaira, hogy ‘lehetséges‑e’, rámutatva, hogy nem az ő képessége kérdéses a fiú meggyógyítását illetően, hanem az, hogy az apa képes‑e bízni Istenben, aki meg tudja tenni azt, ami emberileg lehetetlen (vö. 10:27). Azután Jézus felszólította az apát, hogy ne kételkedjen. Minden lehetséges annak, aki hisz (vö. 9:29). A hit nem állít korlátokat Isten hatalma elé, és alárendeli magát akaratának (vö. 14:35-36; 1Jn 5:14-15).

Az apa válasza azonnal (euthys) elhangzott. Megvallotta hitét (‘hiszek’), de elismerte gyengeségét is: Segíts hitetlenségemen! Ezzel a keresztyén hitnek egy lényeges tulajdonságát mondta ki — ez a hit csak annak segítségével lehetséges, akiben hiszünk.

9:25-27. Amikor Jézus meglátta, hogy kíváncsi sokaság tódult össze a helyszínen (ő valószínűleg rövid időre visszavonult), rászólt (‘utasította’ vö. 1:25) a tisztátalan lélekre két paranccsal: Menj ki, és soha ne menj bele többé.

A kegyetlenségnek utolsó dühkitörésével és az áldozat sikoltásával (vö. 1:26) a démon elmenekült. A gyermek erőtlenül feküdt teljesen elaléltan. Halottnak látszott, úgyhogy sokan arra következtettek, hogy vége van. Jézus azonban felemelte őt. Márk hasonló fogalmazása Jairus lányának feltámasztási beszámolójában (vö. 5:39-42) azt sugallja, hogy a Sátán hatalmából való kitörés olyan, mint a halálból az életre kelés. Ennek végső, megfordíthatatlan megvalósítása tette szükségessé magának Jézusnak a halálát és feltámadását.

9:28-29. Ezek a versek fejezik be az eseményt, megmagyarázva, hogy a tanítványok miért vallottak kudarcot. Miután bementek egy házba (a hely ismeretlen, vö. 7:17) tanítványai megkérdezték Jézust maguk között (kat’ idian; vö. 4:34), hogy miért nem tudták kiűzni a démont.

Jézus megmagyarázta: Ez a fajta valószínűleg inkább a démoni szellemek általában, és nem a démonok különleges típusa, csak imádsággal űzhető ki (szó szerint: ‘nem képes semmi másra kijönni, csak imádságra’). A tanítványok azért voltak tehetetlenek, mert nem függtek imádságban Isten hatalmán. Valószínűleg a múlt sikereiben bíztak (vö. 6:7-13), és kudarcot vallottak.

Majdnem mindegyik jelentős ősi görög kéziratban szerepel a ‘könyörgés és böjt’ kitétel a 9:29 végén (Károli). Talán néhány írástudó tette hozzá ezeket a szavakat az írott hagyományhoz a korai időben, hogy az önsanyargatást alátámasszák. Viszont ha ezek a szavak eredetiek, akkor olyan gyakorlati eszközökre utalnak, melyek segítenek egy adott cél érdekében meghatározott ideig még jobban Istenre figyelni.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„B) Egy démontól megszállott fiú meggyógyul (9,14-29)

9,14-16 A tanítványok vágya nem teljesült, hogy a megdicsőülés hegycsúcsán maradjanak. Lent a völgyben volt a sóhajtozó, zokogó emberiség. A sínylődő világ feküdt lábaiknál. Amikor Jézus és a három tanítvány a hegy lábához érkezett, indulatos vita folyt az írástudók, a tömeg és a többi tanítvány között. Mihelyt az Úr megjelent, a vitatkozás abbamaradt és a sokaság hozzá sietett. ‘Mit vitatkoztok tanítványaimmal?’ – kérdezte.

9,17-18 Egy szegény apa izgatottan beszélt a fiáról, akit egy néma szellem szállt meg. A démon földhöz sújtotta a gyermeket, aki a fogát csikorgatta és habzott a szája. A heves rángatózások miatt a gyermek elsorvadt. Az apa kérte a tanítványokat, hogy segítsenek, de ők nem tudtak.

9,19 Jézus szemrehányást tett tanítványainak hitetlenségük miatt. Nem adott‑e nekik hatalmat, hogy démonokat űzzenek? Meddig kell neki velük lennie, mielőtt használni tudnák a nekik adott hatalmat? Meddig kell még elszenvednie erőtlenségüket és vereségüket?

9,20-23 Amikor a gyermeket az Úrhoz vitték, a démon különösen súlyos rohamot idézett elő. Az Úr megkérdezte az apát, mióta van ez így. Gyermeksége óta, felelte az. Ezek a rohamok gyakran lökték a gyermeket tűzbe és vízbe. Néha alig tudott megmenekülni a haláltól. Ekkor az apa kérte az Urat, hogy segítsen, ha tehet valamit. Ez szívszaggató kiáltás volt, amely kiszaladt belőle a kétségbeesés esztendei után. Jézus azt mondta neki, hogy nem az a kérdés, hogy képes‑e meggyógyítani, hanem az, hogy az apa képes‑e hinni! Az élő Istenbe vetett hit mindig szükséges. Neki nincs túl nehéz eset.

9,24 Az apa kifejezte a hitnek és a hitetlenségnek azt a látszólagos ellentmondását, amelyet Isten népe minden korban tapasztal. ‘Hiszek, Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek!’ Szeretnénk hinni, mégis kétségekkel telve találjuk magunkat. Gyűlöljük ezt a belső, értelmetlen ellentmondást, mégis úgy látszik, hiába küzdünk ellene.

9,25-27 Amikor Jézus megparancsolta a tisztátalan szellemnek, hogy hagyja el a gyermeket, újabb rettenetes görcs következett, ami után a kis test halottnak tűnt. A Megváltó azonban felemelte és visszaadta apjának.

9,28-29 Később, amikor az Úr egyedül volt tanítványaival a házban, megkérdezték külön, hogy ők miért nem voltak képesek ezt megtenni. Azt válaszolta, hogy bizonyos csodák könyörgést és böjtölést igényelnek. Melyikünk nem került már szembe keresztyén szolgálata közben a vereség és bukás érzésével? Fáradhatatlanul és lelkiismeretesen dolgoztunk, mégis bebizonyosodott, hogy Isten Szelleme az, Aki hatalommal munkálkodik. Halljuk meg mi is az Úr emlékeztető szavait: ‘Ez a fajta...’ stb.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„59 (c) A megszállott fiú meggyógyítása (9,14-29). E gyógyítási történet hossza és színes részletei alapján különül el a párhuzamos beszámolóktól (vö. Mt 17,14-21 és Lk 9,37-43a). Az eleje (9,14-19) és a vége (9,28-29) azt emeli ki, hogy a tanítványok nem tudják meggyógyítani a fiút. Középső részében (9,20-27) a két központi szereplő az apa és a fiú. Az elbeszélés magját az apa Jézussal folytatott párbeszéde (9,21-24) alkotja, amely csak Márknál található meg. Az apa hitvallása a gyógyítási folyamat szükségszerű mozzanatának mutatkozik. A tanítványok képtelensége a gyógyításra az elbeszélés befejező részében az Isten hatalmába vetett teljes bizalom fényében kap magyarázatot (9,29). 14. amikor a tanítványok közelébe értek, láttak: A többes számban álló igék nincsenek összhangban az előző történettel. Néhány fontos kézirat egyes számra változtatja ezeket. nagy sokaságot: Jóllehet a történet elejétől fogva feltételezi a sokaság jelenlé-tét (vö. 9,15.17), az elbeszélés közepén (vö. 9,25) újra arról értesülünk, hogy a tömeg kezd egybeverődni, vagy legalábbis néhány ember összefut. írástudókat, akik vitatkoztak velük: Ebben az összefüggésben arra kell gondolnunk, hogy (Péter, Jakab és János kivételével) kilenc tanítvány keveredett vitába az írástudókkal. Ily módon létrejön a színtér Jézus hatalmi cselekedete számára, amelyet egyedül csak ő tud végbevinni. 18. úgy leteperi őt, hogy tajtékzik, fogát csikorgatja és megmerevedik: A ‘néma lélek’ (pneuma alalon) által megragadott fiúval történteket rendszerint epileptikus roham bemutatásaként szokták értelmezni. Az a tény, hogy a tanítványok nem boldogulnak ezzel az esettel, korábbi sikeres gyógyításaik fényében (vö. 6,7.13.30) kissé meglepő. 19. ó, hitetlen nemzedék: Jézus elkeseredett hangon beszél, mert nem kap megfelelő választ tanítására és tevékenységére; szavai egész nemzedékéhez szólnak, és nem csupán a sokaságnak, az írástudóknak és a tanítványoknak. Lehetséges, hogy kijelentésével halálára is utal. 20. amikor meglátta őt a lélek, azonnal megrázta a fiút: Jézus láttán a lélek megrázza a fiút, és ezáltal teszi nyilvánvalóvá a 9,18-ban említett tüneteket. Megjegyzendő, hogy az elbeszélés démoni megszállottságot feltételez, s nem csupán orvosi problémát mutat be. 23. ha tudsz (hinni); Minden lehetséges annak, aki hisz: Jézus mondatának első része kérdőre vonás formájában ismétli meg az apa szavait (9,22). A megnyilatkozás második része azt feltételezi, hogy az apa hite elengedhetetlen eleme a Jézus által végbevitt gyógyításnak. 24. hiszek, segíts a hitetlenségemen!: Az apa ékesen szóló könyörgéssel vallja meg Jézus gyógyító erejébe vetett hitét, de beismeri, hogy ebbe a hitbe még kétségek vegyülnek. A történet folytatásából kiderül, hogy ez a hitvallás mégis elegendő volt, mert a gyógyulás bekövetkezik. 25. néma és süket lélek: E megnevezés előtt a lélek a ‘tisztátalan’ jelzőt is megkapja, míg a 9,17 egyszerűen ‘néma’ léleknek nevezi. 26. olyan lett, mint a halott: A nyugalmi állapot alapján, amelyet az ördögűzés eredményez, a sokaság úgy véli, hogy a fiú meghalt. Ez a feltételezés előkészíti a feltámadással kapcsolatos kifejezések megjelenését a következő versben. A leírás nem tesz említést a sokaság csodálkozásáról vagy meghökkenéséről. 27. felemelte, és az felkelt (feltámadt): A két gör. igét (égeiró: ‘felállít’, ‘felemel’; anesté: ‘felkel’, ‘feltámad’) az ÚSz szakkifejezésként használja a feltámadással kapcsolatban. Így előfordulhat, hogy a gyógyítási elbeszélés a jézusi feltámadás előhírnökeként fogalmazódott meg, vagy legalábbis Jézus feltámadása áll a történet hátterében. 28. tanítványai megkérdezték tőle maguk között: A figyelem újra a tanítványokra terelődik, miként a 9,14-19-ben. A Márk-féle elbeszélési keretben a tanítványok azért jönnek zavarba a fiú meggyógyításával kapcsolatos tehetetlenségük miatt, mert korábban megbízást (6,7) kaptak ilyesmire, és sikereik is voltak (6,13.30). 29. csak imádsággal: A jézusi magyarázat azt sugallja, hogy a tanítványoknak az imádság által jelképezett isteni hatalomra kell hagyatkozniuk. Az egyes kéziratokban olvasható ‘és böjttel’ kifejezést később toldották a szöveghez.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„TEHETETLENSÉG ÉS HIT

Márk 9,14—24

Nem biztos, hogy mindjárt a hegy lábánál várta Jézust a sokaság. A 15. v.-ből sejthetően Jézus hosszabb időt töltött távol, s már nagyon várták. Amikor meglátják, alig hisznek a szemüknek. Innen a megdöbbenés, s hogy elébe futnak. Mindez megeshetett már Galilea közelségében. A sokaságban otthon érzik magukat az írástudók, s elemükben vannak, mert halászhatnak a zavarosban. Zavar van ugyanis, mert egy válságos eset kapcsán a tanítványok tehetetlennek bizonyultak. Eredetileg Jézushoz hozta gyermekét egy apa, hogy segítsen rajta. Néma lélek volt a fiúban, rohamaiból pedig arra következtethetünk, hogy epilepsziás volt. Ezt a betegséget félelemteli tisztelet övezte, olykor szent betegségnek is nevezték, talán mert hasonlított a sámánkodók önkívületéhez. Az apa tudja, hogy más nem segít, csak ha valaki kiűzi belőle. Szánalmas lehetett, amikor a kilenc tanítvány csődöt mondott démonűzési próbálkozásaival. — Jézus nem azt mondja: miért fogtatok hozzá? Egész nemzedékét mondja hitetlennek, akikkel nehéz együtt élnie. Ézsaiás kérdése is volt a ‘meddig?’ (Ézs 6,11). A tanítványokat éppoly nehéz elviselnie, mint kortársait. Csak külön felszólításra kerül a fiú Jézus elé.

A szemek találkozása megint rohamot vált ki a fiúból. Jézus kérdése, hogy mióta van ez rajta, nem a lehetséges gyógyuláshoz kell. Együttérzését fejezi ki, megindítja a szenvedés látványa. Ez mindjárt ki is zárja, mintha gyönyörűségét lelné önmaga vagy akár követői szenvedésében. A hitetlenség miatt ő maga is szenved, de a meggyötörttel együtt szenved. Az apa válasza feltárja a démoni lélek igazi szándékát, hogy folyton alkalmat keres a gyermek elpusztítására. Ha tűz volt közel, ha víz (ami lehet forró is), máris lökte őt a pusztulás felé. Csoda, hogy eddig is sikerült kimenteni a veszélyből a gyermeket. Az apa is együtt gyötrődött gyermekével. Kérése, hogy Jézus együtt mentse meg őket, ha egyáltalán tud tenni még valamit.

Jézus válasza kb. így adható vissza: ‘Mi az, hogy »ha«? Minden lehetséges a hívőnek!’ Mindez azért, mert az Istennél minden lehetséges (10,27). A hit soha nem szakadhat el hordozó talajától, különben máris hitetlenséggé torzul. A személyes kapcsolat Istennel Krisztusban hordozza és élteti a hitet. Elveszi a hitetlenséget, s ajándékozza a hitet. A hitetlenségben fuldokló hit segélykiáltással, az imádkozással szólíthatja meg Jézust. Szükséges a kertelés nélküli őszinteség önmagunkkal szemben. Hitvallás is van az apában: ‘Hiszek’, de bűnvallás is: hitetlen vagyok — nem általában, hanem mindig abban a kilátástalanságban, amelyikben éppen vergődöm. A hitetlenség megvallása voltaképpen vállalása annak, hogy egy ő azok közül, akik miatt Jézus épp az előbb kiáltott (19), de nem akar az maradni. Ha Jézus hitre segíti őt, fiát is megmentheti. Saját hitetlensége a nagyobb baj!

Minden bajunk hitre segítő tényezővé válhat Jézus közelében.

HALÁL ÉS FELTÁMADÁS

Márk 9,25–32

Az odatódulni készülő sokaságról mondottakból arra következtethetünk, hogy Jézus, mint mostanában többször, amikor gyógyított (7,33; 8,23), félrevonult a hozzá vitt fiúval, s az apával, valamint tanítványaival. Ennek ellenére, végszóra, odaér a tömeg, s a holtra vált fiút látva azt mondják, hogy meghalt. Megállapításuk azonban téves. Mégis teljesen valós az, hogy Jézus parancsára kénytelen eltávozni a pusztító lélek a gyermekből, de még egy utolsó, elkeseredett rohamot intéz szervezete ellen oly mértékben, hogy a fiú elalél. – Jézus parancsa nem átmeneti szünetre szól két roham között, mert gondja van rá, hogy megelőzze és kizárja a lehetőségét, hogy majd egy más alkalommal újból támadásba lendülhessen a démoni betegség: ‘és ne menj bele többé’. A tiltás messzetekintően előre megköti és véglegesen kizárja a démon hatalmát a fiúgyermeken. Gyógyításai, halott-támasztásai, ha csak e földi életre segítettek is vissza, nem pillanatnyi fellángolások és kápráztató szemfényvesztések voltak, ami után csak még nagyobb mélység és nyomorúság jöhetne. Az időlegesben a végleges, az örökérvényű adott magáról életjelet a meggyógyítottak, életre támasztottak és környezetük számára.

Az egyöntetű vélemény, hogy meghalt a fiú, nem zavarja Jézust, kezét megragadva fölkelti; erő van a mozdulatban, méghozzá halott-támasztó erő. Ugyanígy fogta meg Jairus meghalt leánya kezét, s ugyanezen kifejezések hangzanak ott, mint itt (5,41k). A gyógyítás és a halott-támasztás közötti határeset a mostani, kiragadás a halál torkából. A fiú pedig ‘fölkelt’. Ez megint ugyanaz a kifejezés, amit mindjárt ez után mond önmagáról, hogy három nap múlva majd föltámad. A fiú gyógyulása prófétai jel is, elsőrenden tanítványainak, hiszen a továbbiakban arról hallunk, hogy mindenekelőtt velük akar foglalkozni. Már akkor kezdetét veszi újbóli tanításuk, amikor bemenvén egy házba megkérdezik, hogy ők miért voltak képtelenek úrrá lenni a démonon. A válasz rövid: ez a fajta csak imádsággal űzhető ki. Általában a démonról van szó, nem belső rangsorról. A célra irányított könyörgés nyitja meg Isten erőinek lehetőségét, ami aztán felülkerekedhet sátáni hatalmakon. Reá a képességet nem hordozzuk magunknál, mint pl. a jogosítványunkat.

Mostani tartózkodása, ill. áthaladása Galileán egészen más, mint volt a kezdeti időkben, s ha nem is tud egészen ismeretlenségben maradni, ez volna mégis a szándéka. Felettébb szükséges, hogy kellően felkészítse tanítványait a reá váró szenvedésekre. Erről szól úgy, hogy meg is ölik az Emberfiát, s – a fogalmazás sajátos – megölve fog feltámadni. János is mint egy megöltet látja dicsőségében a Bárányt (Jel 5,6). A tanítványok azonban képtelenek felfogni a hallottakat, s félnek megkérdezni őt.”

(Dóka Zoltán: Márk evangéliuma. Ordass Lajos Baráti Kör):

„48. Jézus a hit forrása és példája - 9,14-29 (Alt 17,14-21; Lk 9,37-43a)

(14) És amikor odaértek a tanítványokhoz, nagy sokaságot láttak körülöttük és írástudókat, akik vitatkoztak velük. (15) És azonnal meglátta őt az egész sokaság, megrettentek, odafutottak és köszöntötték őt. (16) És megkérdezte tőlük: Miért vitatkoztok velük? (17) És valaki a sokaságból így felelt neki: Mester, idehoztam hozzád a fiamat, akiben néma lélek van: (18) és valahányszor megragadja, rángatja őt és tajtékzik, fogát csikorgatja és megmerevedik. És szóltam tanítványaidnak, hogy űzzék ki azt, de nem tudták. (19) Ő pedig így felelt nekik: Ó, hitetlen nemzedék, meddig leszek veletek? Meddig tűrlek titeket? Hozzátok őt hozzám! (20) És oda vitték hozzá. És amikor a lélek meglátta őt, azonnal megrázta és a földre esett és tajtékozva fetrengett. (21) És megkérdezte az apjától: Mióta van ez így vele? Az pedig ezt mondta: Gyermekkora óta! (22) És sokszor vetette tűzbe is, vízbe is, hogy elpusztítsa őt. De ha tehetsz valamit, szánj meg minket és segíts rajtunk! (23) Jézus pedig ezt mondta neki: Ha tehetsz?! Minden lehetséges annak, aki hisz! (24) A gyermek apja azonnal felkiáltott és azt mondta: Hiszek, segíts hitetlenségemen! (25) Amikor látta Jézus, hogy összefut a sokaság, megfenyegette a tisztátalan lelket és azt mondta neki: Te néma és süket lélek, én parancsolom neked: menj ki belőle és többé bele ne menj! (26) És fel-kiáltott, igen megrázta és kiment. És olyan lett, mint egy halott, úgyhogy sokan azt mondták, meghalt. (27) Jézus pedig megragadta a kezét, felébresztette és felkelt. (28) Amikor bement a házba, tanítványai külön magukban megkérdezték tőle: Mi miért nem űzhettük ki? (29) És azt mondta nekik: Ez a fajta semmivel sem megy ki, csak imádsággal.

E megragadó csodaelbeszéléssel zárja Márk az első szenvedésjövendölés (8,31) kiértékelését: Jézus azért megy a halálba, hogy az ember eljusson a hitre, amelynek ‘minden lehetséges’ (23. v.).

A szakasz jó példa arra, hogy az őskeresztyénségben a csodaelbeszéléseket a csoda puszta tényén túlmenő, teológiai témák kifejezésére használták fel. Ez a tendencia a forrása a csodahagyomány bővülésének. Márk szerkesztéséből is látszik, hogy a szakaszt ő sem elsősorban mint csodaelbeszélést alkalmazza, hanem mint Jézus halálának szoteriológiai perspektíváját kifejező tanítási anyagot.

A hosszú elbeszélést, amelyet Máté és Lukács rövidítenek, minden bizonnyal több kéz is formálta, s ezért a szöveg nem egészen egységes. Erre vallanak bizonyos ismétlődések. Így kétszer ‘fut oda’ Jézushoz a sokaság (15. és 25. v.). Az apa kétszer mondja el a gyermek betegségét (17k. és 21k. vk.). Kétszer ‘viszi oda’ a gyermeket Jézushoz (17. és 20. v.). Feltűnő, hogy 20–27-ben nincs szó a tanítványokról, viszont 14–19 és 28k-ban az elbeszélő elsősorban rájuk figyel. 28k kérdése és a válasz sem tételezi fel az elbeszélés fő témáját, ti. a hitet (19.23k.). Bultmann szerint két hasonló elbeszélés Márk előtti egybedolgozásáról van szó. Az egyik a Mestert és a nélküle tehetetlen ‘bűvészinasokat’ állította szembe. A másikban viszont ‘a hitetlen hit paradoxonja’ volt a fő téma. E. Schweizer szerint maga Márk dolgozta egybe ugyanannak az elbeszélésnek két változatát. K. Kertelge viszont arra gondol, hogy 20–27 volt az alapelbeszélés és ezt Márk bővítette ki a tanítványokra koncentráló bevezető (14–19) és befejező (28) résszel. Szerintem is inkább bővülésről, mint egybedolgozásról van szó. De ez valószínűleg hosszabb folyamat volt még Márk előtt, a szájhagyomány szintjén. Egy démonűzési történethez később járulhatott a tanítvány-téma, majd a hit-téma. Végül valószínűleg maga Márk is alakította a szöveget (talán ő foglalta írásba? vö. euqu" = eutüs = azonnal: 15.20.24. vk.) s mindenképpen ő fűzte bele elbeszélése menetébe. A bővülés szövegi elhatárolása lehetetlen. A szakasz az egyik leggazdagabb tartalmú, teológiailag reflektált csodaelbeszélés.

14 Jézus a megdicsőülés után – tudatosan formált kontrasztként – feszült légkörbe érkezik. A vele volt három és a többi kilenc tanítvány megkülönböztetését csak itt érzékeljük. Később erre már nincs utalás, ami azt jelzi, hogy az eseményt csak Márk kapcsolja a megdicsőüléshez. Ismét váratlanul tűnik fel a ‘sokaság’ (vö. 8,34), amely Márk sematikus eszköze: Jézus ügyében mindenki érdekelve van. Hasonlóan váratlan és sematikus a tanítványokkal vitázó írástudók jelenléte. Később semmi szerepük nincs. Itt tehát a feszültséget fokozzák. Ők Jézus és a tanítványok állandó ellenfelei (vö. 21,16 stb.). Talán a 11. v.-re visszautalva szerepelteti őket Márk. Nem tudjuk meg a vitatémát, de így még nagyobb hangsúlyt nyer a tény: ők az állandó vitapartnerek (suzhtein = sydzétein-hez vö. 10. v.). – 15 Ahol Jézus megjelenik, ott ‘azonnal’ észre kell őt venni. Titokzatos hatalma, amely más, mint az írástudóké (vö 1,22), magához vonzza a sokaságot (‘odafutottak’). Riadt csodálkozásuk (ekqambeisqai = ekthambeisthai csak Márknál az ÚT-ban; vö. 14,33; 16,5k) nem jelent értő hitet, csak félelemmel telt tiszteletet a titokzatos csodatevő iránt, akit ismerősként köszöntenek. Ez a helyzetrajz máris úgy jellemzi Jézust, mint aki felette áll a feszült helyzetnek, a tanítványok zavarának és a vitázó írástudóknak. Kérdésében is ez jut kifejezésre. 16 Nem azt kérdezi: miről?, hanem: ‘miért vitatkoztok velük?’ Jézus ügyében pozitív döntésre nem a vitatkozás vezet. A hit más és több, mint az emberi érvelés győzelme. Ha Jézus megjelenik, értelmetlenné válik minden emberi vita az Isten dolgairól.

17k A fiáért aggódó s annak betegségét (epilepszia) részletesen elbeszélő apa szavaiból kitűnik, hogy a vita csak takaró, alibi a Jézus nélküli tanítványok gyengesége, tehetetlensége számára. Az egyház erőtlensége nem abban van, hogy nincsenek kellő érvei vitapartnereivel szemben, hanem abban, hogy messze került Jézustól. – A szöveg megformálása jól mutatja, hogy az eredeti csoda-témát hogyan szorítja háttérbe a tanítvány-téma, amelyhez azonnal kapcsolódik a hit-téma.

19 Jézus indulattal telt panasza a tanítványoknak szól. Tehetetlenségük oka hitetlenségük. Hasonló kérdő formában kéri őket számon 4,40-ben is. A mondat megfogalmazása persze túlnéz a tanítványok körén és az itteni konkrét eseten is. Jézus ajkán bizonyára az őt elutasító zsidóságra vonatkozott általában, sőt talán az egész hitetlen embervilágra (a ‘nemzedék’-hez vö. 8,12 és 8,38 magyarázatát!), amelynek körében ő idegenként jár, mert nem közéjük, hanem egészen Isten oldalára tartozik. A panaszos kérdés irodalmi szépséggel fejezi ki Jézus isteni igényét és küldetéstudatát. Ő azért jött Istentől, hogy együtt legyen a hitetlenekkel (vö. 2,15kk) és hordozza, elviselje azok hitetlenségét. Ezért ‘kell’ neki úgy járnia a földön, mint aki terhet hordoz, mint aki szenved. Benne maga Isten szenved az emberek hitetlensége miatt. Márk a magában véve költői kérdést, ‘meddig?’, a szenvedésjövendölések összefüggésében érthette s azokban láthatta a választ is: Jézusnak egészen a keresztig kell az emberek s köztük a tanítványok hitetlenségét hordoznia, hogy éppen ezáltal juthassanak majd hitre.

Ismét a konkrét eset kerül előtérbe. A feltétlen hatalommal parancsoló Jézus szavára 20 elébe állítják a beteg gyermeket. Az elbeszélő a betegséget mindvégig démoni megszállottságként írja le (vö. ehhez 1,23 magy. és 5,1kk bev.). A démoni ‘lélek’ (pneuma = pneuma) felismeri Jézusban a nála hatalmasabbat, s ezért ‘azonnal’ védekezni kezd. Tombolásával mintegy demonstrálni akarja saját hatalmát a gyermek felett. Jézus közelében mindig aktivizálódik a démonitás életromboló hatalma, de éppen ez jelzi, hogy elérkezett pusztulásának ideje. A leírás egyébként itt is, mint a 18. és 26. vk.-ben, az epileptikus roham hű ábrázolása.

A gyermek habzó szájjal fetreng Jézus lábainál és mindenki – az olvasó is – azt várná, hogy Jézus most már közbelép. De nem! 21 A tetőfokára hágott feszültséget egy újabb párbeszéd prolongálja. Ez a késleltetés csak még nagyobb hangsúlyt ad a párbeszéd témájának: a hit (akárcsak a bűnbocsánat, vö. 2,5.10k) alapvetőbb kérdés az embernek, mint a betegség vagy akár a halál is (vö. 26k vk.). Jézus, mint egy szenvtelen orvos, érdeklődik: ‘Mióta van ez így vele?’ Az apa válaszából megtudjuk, hogy a ‘gyermek’ tulajdonképpen már ifjú. 22 Majd a betegség más részleteire is kitér. A beteg a hirtelen támadó roham következtében gyakran esett bele tűzbe is, vízbe is, tehát állandó életveszélyben élt eddig.

S az apa végre – most először! – könyörgőre fogja a dolgot. Szavaiban az utolsó szalmaszálba kapaszkodó ember reménytelen reménysége vibrál. Tudott ugyan Jézus démonűző, gyógyító hatalmáról, azért is hozta hozzá (!17.v.) a fiát, de a tanítványok csődje (18b) a Mester képességét is kérdésessé tette számára. Ilyen súlyos esettel talán ő sem tud mit kezdeni! A megszorult ember alázatával könyörög ugyan szánó irgalomért, de a hit feltétlen bizalma nélkül.

23 Jézus még mindig nem a beteghez fordul, hanem az apa hitetlen kételyére válaszol: ‘Minden lehetséges annak, aki hisz!’ Megalázóan hatalmas kijelentés a hitről! Hiszen csak Isten az, akinek ‘minden lehetséges’ (vö. 10,27; 14,36)! A hívőkre is érvényes volna ez? Igen. Jézus szava valóban ezt állítja. Szerinte a hit nem Istenre vonatkozó elmélet, amelyet vitatárggyá lehet tenni (14,16. vk.), nem elvi álláspont, hanem Isten hatalmának jelenléte az ember életében. Isten aktivitása bennünk és általunk. Azért olyan nagy és hatalmas dolog a hit, mert Isten hatalmába kapaszkodik s abban részesedik. De hát akkor van‑e valaki, ‘aki hisz’?!

A mondat egyszerre vet fényt Jézusra és az apára. Jézus az összefüggés értelme szerint először is a feléje irányuló kételyt (‘Ha tehetsz?!’) válaszolja meg vele. A ‘hitetlen nemzedékben’, a hitetlen embervilágban éppen ő az, aki ‘tehet’, mert egyedül ő az, ‘aki hisz’. Isteni hatalmának ez a forrása. Személye páratlanságának ez a titka: csak ő az, aki hisz! Az elbeszélő persze csak az összefüggéssel sejteti ezt az újszövetségben ritka (vö. 4,38 magy.; 11,22kk; Zsid 12,2) és merész Jézus-képet: a hit rendkívüli, isteni dolog és nem az ember természetes adottsága vagy fogékonysága ‘a vallás’ iránt. Jézus nélkül az ember képtelen valóban hinni Istenben!

24 Éppen ezt ismeri fel az apa. Csak most, Jézus szava nyomán(!) döbben rá szegénysége teljes mélységére, arra, hogy az emberi élet végső, betegségnél és halálnál is nagyobb nyomorúsága a hitetlenség. Nyomorúsága hangos kiáltásban tör ki belőle (egyes kéziratok szerint ‘könnyhullatással’), s most nem gyermeke gyógyulásáért könyörög, hanem hitért. Felismeri Jézusban azt, akié a hit, s aki éppen ezért segíthet a hitetlenen. Kész a hitre, szeretne hinni (‘Hiszek...’), de tudja, hogy az csak Jézus ajándékaként lehet az övé (‘...segíts a hitetlenségemen!’). – A mondat közkedvelt dialektikus értelmezése, hogy ti. itt ‘a hitetlen hit paradoxonjáról’ van szó, tehát hogy a hit egyúttal mindig hitetlenség is, szubjektív, etikai irányban oldja fel azt a tényt, hogy az ember képtelen a hitre. Ez a magyarázat sem az elbeszélés összefüggésének, sem Márk hit-fogalmának nem felel meg.

25 Jézus nem ad közvetlen választ az apának, akiről többé nem is esik szó. De mintegy a szóbeli válasz helyett végre cselekszik. Fenyegető isteni szavával (vö. 1,25) egyszer s mindenkorra kiűzi a tisztátalan lelket, meggyógyítja a gyermeket, akinek nyomorúságához – itt tudjuk meg! vö. 17. v. – a süketnémaság is hozzátartozott. Jézus páratlan isteni hatalmára s egyben a többiek tehetetlenségére céloz a feltűnő hangsúly: ‘Én parancsolom...’ Amire a ‘hitetlen nemzedék’ képtelen, azt véghez viszi az Egyetlen, ‘aki hisz’ és akinek ezért ‘minden lehetséges’. Jézus tehát mintegy a hitetlen ember helyére lép, helyette hisz és cselekszik, s így bátorítja fel az Isten hatalmával feltétlenül számoló, azt befogadó hitre.

26k A démon felkiáltása biztos pusztulásának a jele. Egy utolsó rohammal még meggyötri a beteget, de kénytelen engedelmeskedni az Erősebbnek. A sokaság nem ismeri fel Jézus győzelmét. Sőt úgy látja, hogy a démon elérte célját (vö. 23. v.: ‘hogy elpusztítsa’). Jézusnak újra cselekednie kell. Talpra állítja az elalélt gyermeket. Az elbeszélő ezt húsvéti terminológiával írja le (egeirein = egeirein, anistanai = anistanai), s így utal szimbolikusan arra, hogy Jézus, aki maga is feltámadt a halálból, nemcsak a démoni betegség, hanem a halál hatalmából is meg tud szabadítani.

28k A csodaelbeszéléseknél szokásos, a csoda nagyságát demonstráló ún. zárókórus elmarad, s helyette egy az előzőktől szeparált jelenet zárja az elbeszélést, amellyel Márk ismét a tanítványok változatlan értetlenségét hangsúlyozza. A szöveg márki és hagyományos elemek keveréke. Így Márk titok-képzetének tipikus eszköze a ‘ház’ (vö. 2,1 magy.) és a tanítványok elkülönítése (kat’ idian = kat’ idian, vö. 4,34; 6,31k; 7,33; 9,2; 13,3). A személye titkát rejteni akaró Jézus visszahúzódik tanítványai körébe, akik majd húsvét után az evangélium hirdetői lesznek, de most még ugyanúgy nem értik őt, mint a többiek. Hagyományos elem viszont a tanítványok kérdése és Jézus válasza. Hagyománytörténetileg ez bizonyára a hit-téma előtti stádiumhoz tartozik, s ezért nincs benne semmi utalás a hit problematikájára. Az elbeszélés ebben a stádiumban az őskeresztyén exorcizmus tanítási anyaga lehetett. A tanítványok önmagukat is démonűzőknek tartják, s ezért kérdezik Jézust csődjük oka felől. Jézus pedig megmondja, hogy az ilyen súlyos esetben az imádság az egyetlen hatásos eszköz. Vagyis csak Isten segíthet. Ezt az isteni kizárólagosságot későbbi másolók feloldják és kiegészítik az emberi teljesítmény-kegyesség irányában: ‘...és böjtöléssel’. Sőt magát az imádságot is így érthették. A böjtnek és általában az emberi kegyességnek ez az értelmezése azonban nem jellemző sem Jézusra, sem Márkra (vö. 1,13; 2,18-22 magyarázatát!).

Márknál, aki már a hit-témával bővült elbeszélést vette át, az egész befejezés új értelmet nyer. A tanítványok kérdése teljes értetlenségüket fedi fel. Hallották Jézus panaszát (19. v.) és szavát a ‘mindenre képes’ hitről, ők azonban mégis kérdeznek, mert nem ismerték fel hitetlenségüket. A hitetlenség végső nyomorúsága, hogy az ember vak önmaga hitetlensége meglátására (Luther). – Jézus válasza viszont a hit lényegét világítja meg új oldalról. A hit alapmagatartása az imádság, amelyben az ember egészen elfordul önmagától, egészen Istenre tekint és mindent Istentől vár. Márk azzal is kifejezi a tanítványok teljes értetlenségét és hitetlenségét, hogy nála a tanítványok sohasem imádkoznak. Az egyetlen, aki imádkozik, Jézus! (A felsorolást lásd 1,2-3 magyarázatánál. Az imádság ‘mintáját’ lásd 14,36-ban. A hit és az imádság összefüggéséről vö. még 11,22kk.)

Márk tehát ezzel a történettel a hit nagy témáját veti fel és állítja bele saját koncepciójába. Jézust, mint addig is, most is hitetlenség veszi körül, s ez a történet végére sem oldódik fel. Tovább kell hordoznia az emberek hitetlenségének terhét – egészen a keresztig. Harca ott ér célba, ahol ő maga lesz érőtelenné, hogy ‘segítsen a hitetleneken’ (24. v. vö. 15,31k). Erre mutat előre a második szenvedésjövendölés.”

(Joachim Gnilka: Márk. Agapé):

„5. Az epilepsziás fiú halogatott meggyógyítása (9, 14-29)

14.	És amikor odaért a tanítványokhoz, nagy sokaságot
látott körülöttük és írástudókat, akik vitatkoztak velük.

15.	És azonnal meglátta őt az egész sokaság, megdöbbentek,
odafutottak és köszöntötték őt.

16.	És megkérdezte tőlük: Miért vitatkoztok velük?

17.	És valaki a sokaságból így felelt neki: Mester, idehoztam
hozzád a fiamat, akiben néma lélek van:

18.	és valahányszor megragadja, rángatja őt és tajtékzik,
fogát csikorgatja és megmerevedik. És szóltam
tanítványaidnak, hogy űzzék ki azt, de nem tudták.

19.	Ő pedig így felelt nekik: 0, hitetlen nemzedék, meddig
leszek veletek? Meddig tűrlek titeket? Hozzátok őt
hozzám!

20.	És odavitték hozzá. És amikor a lélek meglátta őt,
azonnal megrázta és a földre esett, és tajtékozva
fetrengett.

21.	És megkérdezte az apjától: Mióta van ez így vele? Az
pedig ezt mondta: Gyermekkora óta!

22.	És sokszor vetette tűzbe is, vízbe is, hogy elpusztítsa őt.
De ha tehetsz valamit, szánj meg minket, és segíts rajtunk!

23.	Jézus pedig ezt mondta neki: Ha tehetsz? Minden lehetséges
annak, aki hisz!

24.	A gyermek apja azonnal felkiáltott, és azt mondta: Hiszek,
segíts hitetlenségemen!

25.	Amikor látta Jézus, hogy összefut a sokaság, megfenyegette
a tisztátalan lelket, és ezt mondta neki: Te néma és süket
lélek, én parancsolom neked: menj ki belőle, és többé bele
ne menj!

26.	És felkiáltott, igen megrázta és kiment. És olyan lett,
mint egy halott, úgyhogy sokan azt mondták, meghalt.

27.	Jézus pedig megragadta a kezét, felébresztette és az felkelt.

28.	Amikor bement a házba, tanítványai külön magukban
megkérdezték tőle: Mi miért nem űzhettük ki?

29.	És azt mondta nekik: Ez a fajta semmivel sem megy ki,
csak imádsággal.

Elemzés

A perikopát, amely részletessége miatt az 5, 1-20-ra, a hit hangsúlyozása, valamint annak alapján, hogy ez is egy atya és beteg gyermekének kapcsolatát mutatja be, az 5, 21-43-ra emlékeztet, többféleképpen elemezték. Bultmann két olyan csodaelbeszélést látott benne, amelyet a szerkesztő egyesített. Szerinte az első elbeszélés lényegét főként a Mester és a tehetetlen tanítványok szembeállítása alkotta, míg a második a hitetlenkedő hit paradoxonját írta le. A két elbeszélés világos megkülönböztetése azonban ma már nem lehetséges. A vélemény megfogalmazására a kettőzések megfigyelése adott alkalmat: a perikopa kétszer (18. v. és 20-tól) írja le a betegséget; a már jelenlévő sokaság (14. v.) a 25. vers szerint csak később fut össze. Továbbá: a tanítványok csak a 14-19. versekben játszottak némi szerepet, de ezután az atya válik főszereplővé. Ezekhez a meglátásokhoz Bornkamm a két különböző betegség feltételezését is hozzákapcsolta. Eszerint a 17. és a 25. vers alapján siketnémáról van szó, a 18-tól kezdődő és a 26. versek szerint pedig epilepsziáról. - Más értelmezők abból a feltevésből indulnak ki, hogy a perikopa alapja (kb. a 20-27. versig) egy gyógyítási elbeszélés, amelyet a szerkesztő tanítványokról szóló történetté bővített. Ezzel szemben Roloff* úgy véli, hogy legősibb elemként fel lehet fedezni az elbeszélésben a tanítványok egyik kudarcának leírását: ez szerinte történeti tény emlékét őrző elbeszélés, amelyet később erősen átdolgoztak. - Schenk és Schenke viszonylag kicsiny mérvű szerkesztői átdolgozást feltételez, és olyan perikopára gondol, amely kezdettől fogva magában foglalta a Jézus általi gyógyításról és a mások kudarcáról szóló elbeszélést. Schenk ezenfelül úgy véli, hogy nem a tanítványok, hanem az írástudók azok, akikhez az atya folyamodott.

Az elemzés abból az általánosan elfogadott adatból indulhat ki, hogy a tanítványoknak Jézussal folytatott beszélgetését a házban (28-tól) csak későbbi időpontban kapcsolták a perikopához. A történetnek itt látható alkalmazása formáját és tartalmát tekintve is Márk előtti korra vezethető vissza (vö. 4,10-től; 7,17-től). A feltételezett kettőzések közül nem mindegyik látszik bizonyosnak. A 18. versről a 20-22. versekre való áttérésben a betegségnek egyre érzékletesebb leírását fedezhetjük fel, és a néma lélek éppenséggel összeegyeztethető az epilepsziás rohammal (ld. magyarázat). A feltételesen megfogalmazott atyai kérés a 22. versben előfeltételezi a tanítványok tehetetlenségét. A tanítványok kudarca és a gyógyítás eredeti egységet alkot. Márk szerkesztői munkáját látjuk a 14-17. versekben. A történetnek már a Márk előtti korban azzal kellett kezdődnie, hogy Jézus visszatért tanítványaihoz, mert az utóbbiak felsülése Jézus távollétében történt. A népsokaságot és az írástudókat feltüntető mozgalmas jelenet azonban az evangélista alkotása. Ezt a szóhasználat is igazolhatja. A 16. és a 17. vers között szemmel látható törésvonal húzódik. A tanítványokhoz intézett kérdésre a gyermek apja válaszol. A Márk előtti elbeszélésben a 14a verset («amikor odaért a tanítványokhoz») azonnal az apával való találkozás követte. Az eredeti szöveget már nem tudjuk rekonstruálni. A 19. versben megfogalmazódó panasz Márk előtti szövegnek tekintendő. Egyáltalán nem zavarja az összefüggést, és az ‘erre a nemzedékre’ való panaszkodásként különbözik a tanítványoknak szóló és a már ismert Márk-féle szemrehányástól. Nehéz megítélni a 23. verstől kezdődő részben olvasható párbeszédet. Minthogy itt átmenetet látunk a csodatévő hatalmának témájától a kérelmező hitének erejéhez, e verseket éppenséggel a szerkesztő művének is tekinthetnénk. Ugyanakkor a hit témája nagyon jól illeszkedik a csodákról szóló szinoptikus hagyományba (vö. 5,36). A részlet abban tér el a 28-tól kezdődő versekben olvasható különoktatástól, hogy ott az imádságra, itt pedig a hitre helyeződik a hangsúly. Minthogy azonban Márk másutt is szívügyének tekinti a hitet (vö. 11, 20-25), feltételezhetjük, hogy a szerkesztés ebben az esetben az evangélista munkája.

A Márk előtti hagyomány formai szempontból csodaelbeszélést tartalmaz, amelyet a többi csodaelbeszéléshez viszonyítva a tanítványi kudarc motívuma tesz gazdagabbá. Ez kiemeli a csodatévő hatalmát. A perikopát valószínűleg a missziós prédikációkban alkalmazták, és főleg a palesztinai zsidó-keresztény világban ismerték. A 22. versben említett víz talán a Genezáreti-tóra utal. A 28-tól kezdődő részben látható alkalmazás feltehetően olyan közösségtől ered, amely számára problémássá vált a saját ördögűzői tevékenysége.

A perikopa a következő részekből áll: átvezető részlet (14-16. v.), a tanítványok kudarcáról értesítő részletes bevezető (17-19. v.), a Jézus és az apa közti párbeszéd (20-24. v.), a gyógyítás leírása (25-27. v.) és a házban lejátszódó (28-tól) epilógus. Az ábrázolást tíz közvetlen megszólalás élénkíti. Feltűnő a dünaszthai (tud, képes, ‑hat, ‑het) szó gyakori (négyszeri) előfordulása. Ez arra utal, hogy a csodatevői képesség vált vita tárgyává. A jelenetet viszonylag nagyszámú szereplő fellépése teszi színessé.

Magyarázat

14-16. Jézus visszamegy tanítványaihoz. Tekintettel arra, hogy ez a nehezebben értelmezhető, az egyes számot feltüntető (elthón ... eiden: odaért ... látott) olvasatot kell a többes számot használó változattal szemben előnyben részesítenünk. Márk nem törekedett a pontos összhang megteremtésére, mert szabatosan fogalmazva ezt kellett volna írnia: amikor Jézus és a három ‘kiválasztott’ odaért a tanítványokhoz. Ennek ellenére az adott perikopakezdet, amely Jézus visszatéréséről adott hírt, kapóra jött az evangélistának, és valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy a történetet ebbe az összefüggésbe illesztette. A tanítványok, akiket sokaság és az írástudók egy csoportja vesz körül, az utóbbiakkal vitatkoznak. A nézeteltérés tárgyáról nem értesülünk, de a következő események alapján sejthetjük, a vita a gyógyításra való képtelenségükről folyik, ami alkalmat ad az ellenfeleknek arra, hogy szemrehányásokkal illessék a tanítványokat. A Jézust észrevevő sokaság megrettenve siet elébe, hogy köszöntse őt. A megrettenés reakciója indokolatlannak látszhat, de nagyon jól beleillik az összefüggésbe és Márk célkitűzésébe. Márknál Jézus csodái és tanítása döbbenetet vált ki a sokaságból, ami végső fokon személyének szól. Fellépése előkészíti epifániáját, és kapcsolatot teremt a színeváltozás jelenetével, amelyben nyilvánvalóvá vált istenfiúi mivolta. A következő jelenetet a tanítványokhoz intézett és az ellenfelekkel folytatott vita okát fürkésző kérdés készíti elő.

17-19. Egy apa könyörög beteg gyermekéért, illetve beszámol arról, hogy hasztalanul folyamodott a tanítványokhoz. A beteget, aki ezúttal nincs jelen, néma lélektől megszállottként írja le. Míg az ördögűzési történetekben közvetlenül maga a démon fordul Jézushoz, ebben az esetben másvalaki jár közben a betegért. A démon ugyanis most képtelen a beszédre. Az a tény, hogy a perikopában az ördögűzés és a gyógyítási elbeszélés elemei keverednek, ami egyébként más csodaelbeszélésekben is megfigyelhető (vö. 1,31; 7,35), ebben az esetben a különleges betegségfajtával áll összefüggésben. Az apa által adott kórkép alapján epilepsziára lehet következtetni. Az alkalmazott kifejezések («tajtékzik, fogát csikorgatja és megmerevedik») más evangéliumi csodaelbeszélésben nem fordulnak elő, de igazolják ennek a betegségnek a tüneteit, amelyeket már az ókorban is ismertek. Az epilepsziát - valószínűleg az általa okozott szenvedés nagysága miatt, vagy azért, mert valamiféle istenségtől eredő nyavalyának tartották - a nép szent betegségnek nevezte. Gyakran a Hold-istennővel hozták kapcsolatba (vö. Mt 17,15). A keresztény világ elutasította az epilepsziát szent betegségnek tekintő minősítést, és inkább démonok okozta megszállottságnak tartotta. Nyilvánvalóan azért, mert gyermekeknél gyakoribb volt az előfordulása, puerilis passio-nak (gyermeki szenvedésnek) is nevezték. A gyermekek esetében azonban nagyon veszélyes betegségnek számított. A tanítványok, akikhez az apa először fordult, tehetetlennek bizonyultak a betegséggel szemben. A csodatévő tanítványának tehetetlenségét és a csodatévő hatalmát egymással szembehelyező beállítás kedvelt motívuma az ókori csodaelbeszéléseknek. A Bibliában először talán Elizeusnak és szolgájának, Géhazinak esetében (2 Kir 4, 29-31) fordul elő. A szembeállítást különösen élessé teszi az egész hitetlen nemzedék ellen irányuló jézusi panasz (vö. 8,12; Lk 24,25). Ehhez hasonló kiáltások fogalmazódnak meg az Ószövetségben a prófétai vagy az isteni perlekedésekben. A 19. vers a hitetlenség miatti kiáltás alapján a MTörv 32,20 (LXX) verséhez, a «meddig?» szóval kezdődő sürgető kérdést tekintve pedig a Szám 14,27-hez hasonlít a legjobban (vö. Iz 6,11). Az ószövetségi szövegekben a panaszt rendszerint fenyegetés követi (Szám 14,27-tót; Iz 6,11-tól; Jer 5,21-6,1; Ez 12,2-től). A kérdés csak rövid türelmi időt helyez kilátásba (vö. Jel 6,10). A hitetlen nemzedékkel nem a hívő Jézus áll szemben, hanem az Emberfia, aki tovább már nem tartózkodik ezen a földön (vö. Mk 9,7). Jézus felszólítja a körülállókat, hogy vigyék hozzá a beteg fiút.

20-24. A Jézushoz vitt démon megsejti, hogy leigázójával áll szemben. Ismét epileptikus roham következik, amely a fiút a földre veti, aki tajtékozva fetrengeni kezd. Jézus kérdése, amely arra vonatkozik, milyen régóta tart a betegség, a beteg állapotának súlyos voltát hivatott kiemelni (vö. 5,25). A fiú gyermekkorától fogva epilepsziás, és valahányszor tűz vagy víz közelében éri a roham, félő, hogy ezekbe vetve elpusztítja őt. A korlátozott igénnyel («ha tehetsz valamit») megfogalmazott atyai segítségkérés előfeltételezi a tanítványokkal kapcsolatos kiábrándító tapasztalatot. Olyan orvossal beszél így az ember, «akiről nem tudja, meddig terjed tudományának határa» (Lohmeyer). A szánakozásra hivatkozás, amelyet a későbbi szövegváltozatok a kürie (uram) megszólítással bővítenek ki, kifejezi a Jézus felsőbbrendűsége iránti tiszteletet, aki azonban úgy tesz, mintha nem venne erről tudomást. Válaszát Jézus a korlátozott igényhez kapcsolja, és ‘kiigazítja’ az apa magatartását, aki még nem jutott el a valódi hitre. A hívő ember felülkerekedik minden akadályon, mert számára minden lehetséges. Ily módon az Isten mindenhatóságáról szóló kijelentést (vö. 10,27) a perikopa szerzője a hívőre vonatkoztatja (vö. 11,23). Felvetődik a kérdés, hogy kinek a hitéről van szó: Jézus a saját hitének erejét állítja szembe az apa kételkedő, hitetlenkedő kérésével, vagy az apát akarja eljuttatni a mindenre képes hitre? Nyilvánvaló, hogy mindkét szempontot figyelembe kell venni. Kétségtelen ugyan, hogy a csodaelbeszélésben a hangsúly Jézus kinyilatkoztatásának felsőbbrendű voltára helyeződik, de az a mondanivaló is Márk sajátjának tekinthető, hogy az ember Jézusba és az ő Istentől eredő művébe vetett hitének Jézus hitéből kell táplálkoznia (vö. 11, 12-14; 11, 20-22). A hit példaképét nem az apa, hanem Jézus adja. Csak ő mondhatja ki a hívő mindenhatóságáról szóló kijelentést. Csak ő tudja ezt a hitet kinyilvánítani. Az apa reakcióját az egész elbeszélés drámai csúcspontjának tekinthetjük. A Jézussal való találkozásban válik hirtelen világossá számára az Isten előtti helyzete. A történet súlypontja a beteg fiúról az apára helyeződik át. Úgy érzi, lelke mélyére pillantottak, és ebben az átható tekintetben önmagát megismerve felkiált. A kiáltás jelzi kétségbeesett helyzetét, azt ugyanis, hogy fiához hasonlóan ő is gyökeresen Jézus irgalmára utalt lény. Jézus szavainak fényében felismeri, hogy hite még nem igazi hit, és így hitetlensége miatt segítségre szorul. Abban reménykedik, hogy Jézus megnyitja számára az igazi hit világát. Most már ugyanis tudja, hogy e hit szabadságát csak a Jézussal való találkozás biztosíthatja.

25-27. A párbeszéd után az elbeszélés fonala visszatér a beteghez. A tisztátalan lélekhez intézett kiutasítási parancs megfogalmazására külső alkalmat a népsokaság egybesereglése szolgáltat. A 14-től kezdődő versek után ez az adat meglepő. Márk azonban, aki a 14-től kezdődő részt a szövegbe illesztette (ld. elemzés), a hagyományból eredő 25. verset alkalmasnak találta arra, hogy általa a messiási titokra utaljon. Feltételezhetjük, arra gondolt, hogy Jézus, az apa és a gyermek közben eltávolodott a tömegtől. Nem szükséges a sokaság összefutását lélektanilag külön motiválni, például úgy, hogy a fiúnak egy újabb rohama felkeltette a tömeg kíváncsiságát. A kiutasítási parancsban a lélek a «néma és süket» megnevezést kapja, de ez nem utal az előzőtől különböző kórképre. Az «és többé bele ne menj!» különleges kiegészítés inkább azt teszi világossá, hogy a démon csak időközönként, azaz csupán a rohamok idején gyakorol leigázó hatalmat áldozata felett. Az áldozat nem süket és néma, hanem csak átmenetileg fosztódik meg érzékeinek és nyelvének használatától (afázia). Ez a kórkép jól illik az epilepsziához. Bár a démon még utoljára megmutatja hatalmát és megkínozza áldozatát, nem tud ellenállni legyőzője parancsoló szavának. Szabadon engedi a fiút, aki a kimerültségtől úgy esik a földre, mint valamiféle halott. Jézus, aki megfogja kezét és felkelti őt, eközben úgy jelenik meg, mint a halál legyőzője (égeiren ... aneszté = felébresztette ... felkelt). Ez ismét a betegség súlyos voltát és a csodatévő hatalmát emeli ki. A súlyos betegséget és az abból való gyógyulást adott esetben már a bibliai zsidóság is a halottak birodalmából való szabadulásként írta le (Zsolt 30,4; vö. 1 QH 3,19-től; 5,18-tól; 6,24). Minthogy mindez az egészség teljes helyreállását és a közösségbe való tökéletes visszatagolódást is jelzi, elhanyagolható a jelenlévők csodát megerősítő reakciója, amely ilyen esetben elvárható volna.

28-29. A reakció helyett egy tanítványoknak szóló külön oktatás következik a házban. E tanítás ahhoz a tényhez kapcsolódik, hogy képtelenek voltak segíteni a beteg fiún. Jézus válasza a tanítványokra vonatkoztatva összegzi az elbeszélés tanulságát, de oly módon, hogy ennek alapján az epilógus későbbi eredetére is következtethetünk. A tehetetlenségükkel kapcsolatos nehézség nem Márk problémája, hanem egy olyan közösségé, amely saját ördögűzői tevékenysége folyamán korlátokba ütközött és tanácstalanná vált. A Márk előtti történet Jézus hatalmáról szólt, és nem az ördögűzői tevékenység receptjét akarta megadni. Márkot pedig a hit témája érdekelte. A komoly figyelmeztetés arra vonatkozóan, hogy van olyan démonfajta, amely csak imádsággal űzhető ki, konkrét tanácsnak látszik.

A tanítás veszítene komolyságából, ha az ember az imát abszolút biztos vagy mágikus eszköznek tekintené arra, hogy másoknak szükségükben segítséget nyújtson. Márk nyilvánvalóan könnyen össze tudta kapcsolni az imádságra vonatkozó tanítást az őt foglalkoztató hit témájával. Ő, aki mind a nagyobb, mind a kevésbé sürgető közösségi problémákkal másutt is foglalkozik, az imát és a hitet más összefüggésben is összeköti egymással (11, 23-25). Így vele kapcsolatban helytálló az a megfogalmazás, amely szerint az ima nem más, mint «Istenhez forduló hit» (Grundmann). A kéziratok túlnyomó többsége az imához hozzákapcsolja a böjtöt is. Ennek ellenére eredetinek az egyszerű («csak imádsággal») formulát kell tekintenünk, mert a «böjt» szó elhagyásánál valószínűbbnek látszik az, hogy a kifejezést utólagosan toldották a szöveghez. A perikopa bővítésének az egyre jobban terjedő aszketikus életvitel szempontjából volt jelentősége.

Összefoglalás

Márk több célra is felhasználta az elbeszélést, amely eredetileg feltehetően a tanítványok egyik kudarcának történeti emlékét őrizte. Minthogy a történet Jézus átmeneti távollétét előfeltételezi, ez alkalmul szolgált az evangélistának arra, hogy a perikopát a színeváltozás hegyéről való visszatérés utáni időszakra tegye. A kezdeti mozgalmas jelenet sejteti, hogy változatos eseménysor következik. Már az írástudókkal folytatott vita is felhívja a figyelmet arra, hogy az evangélista a tanítványok magatartását szándékozik szemügyre venni. Ezt azáltal teszi, hogy a tanítványok tehetetlenségét szembeállítja az apa magatartásával. A hit az apa Jézussal folytatott beszélgetésében kapja a ‘mindent lehetővé tevő erő' megjelölést, és így e párbeszéd a tanítványok felsülését burkoltan hitetlenségükre vezeti vissza. A gyógyítás eseményének drámaiságán túlmenően a 23. verstől kezdődő rész újabb és átfogóbb feszültséget teremt: a hitért való küzdelem drámáját. A csoda e küzdelem alárendeltjévé válik. Mindezt az apának és gyermekének egysége teszi lehetővé, vagyis az, hogy az apa teljességgel gyermekének érdekét képviseli. A hitet, azaz a gyógyulást, az ember csak akkor érheti el, ha teljes bizalommal Jézushoz kapcsolódik, akinek hite mindenható. Minthogy a példakép Jézus hite, és nem az apáé, a tanítványokat illető bírálat mérséklődni látszik. A Jézus hitéből való részesedés, amely a maga mindenhatóságában sosem nyerhető el teljességgel, megközelítendő cél marad az ember számára. Ennek alapján a panasz (19. vers) és a 28. verstől kezdődő tanítás új megvilágításba kerül. Az Emberfia panaszkodását Jézus hite teszi hangsúlyossá, a megkívánt imádság pedig a hit nyilvánvalóbb kifejezőjévé válik. Mindezek alapján látszik, Márk tudatában van annak, hogy az ember hite és hitetlensége feszültségben áll egymással. Valamennyi hívő ember egy kicsit hitetlen is, és ezt mindenkinek el kell ismernie. Ám azt is tudatosítani kellene, hogy a hitetlenben rejtett módon jelen van a hit. A gyógyulás ajándékát az ember csak akkor nyerheti el, ha felad minden hamis önbizalmat, és feltétel nélkül Jézushoz ragaszkodik.

Hatástörténet

Az értelmezők a perikopában gyakran a Jézus színeváltozásáról szóló történet ellenpontját látták. Beda így foglalja össze az ellentétpárokat: ott a hegy magaslatán a beteljesült Isten országának előíze, idelent pedig a hitetlen emberekkel folytatott vita; odafenn az isteni Atya égi hangja, lent pedig a démonok elleni harc. Jézus azonban, aki a hegyre felment, nem habozott visszatérni az emberek közé. Ezt a ‘helyzetet’ ragadja meg Raffaello egyik festménye, amelyre témánkkal kapcsolatban gyakran hivatkoznak: a Színeváltozás című festmény is tanúsítja, hogy az említett ellentétpárok széles körben ismertté váltak. A patrisztika perikopánkból kiindulva gyakran foglalkozott az epilepszia jelenségével. Órigenész felfogása, amelynek minden korban akadtak követői, ellenzi e betegség orvosi értelmezését: «Kétségtelen, hogy az orvosok megkísérelhetnek természetes magyarázatot adni (a betegségre), mert véleményük szerint ebben az esetben nem játszik közre semmiféle tisztátalan lélek, hanem a test egyik különleges betegségéről van szó. Természetes magyarázatukban állíthatják, hogy a fejben keringő nedv a holdfénnyel bizonyos szimpátiában mozog, mert a fény is folyadék természetű. Mi azonban azt is elhisszük az evangéliumnak, hogy akiket ilyen betegség sújt, azokban valamiféle tisztátalan, süket és néma lélek okozza ezt». A 4. században az orvos Poszeidoniosz szembeszáll e felfogással. Lehetséges, hogy a mi szempontunkból nézve kezdetleges orvostudomány az, amely itt bírálatot kap, de a kritika annak a teológiai állásfoglalásnak gyengéjét is megmutatja, amely a másodlagos okokat és a korhoz kötött elemeket állítva a teológiai magyarázat középpontjába nyilvánvalóan átlépi illetékességének határait. Azok a teológusok, akik feltehetően nem voltak tudatában illetékességi körük áthágásának, még erőteljesebben hangoztatták az említett szempontokat.

Az értelmezők valamennyi nemzedéke számára világos volt azonban, hogy a perikopa középpontjában a hit áll, éspedig az a hit, amelyet Jézus tesz lehetővé, és nem annak elfogadása, hogy az epilepsziát tisztátalan lelkek okozzák. Az utóbbi hiedelem nem is érdemli meg a hit nevet, de a szóban forgó perikopa hatásaként nem mellőzhetjük említését. Beda így értékeli a hit mindenhatóságáról szóló kijelentést (23. v.): «A nem csupán színlelt hit megérdemli, hogy elnyerjen mindent, amit az üdvösség érdekében kér». Az apa reakciója mutatja, hogy a hitben lehetséges a fejlődés. «Az az ember, aki nem teljességgel hisz, olyasvalaki, aki hisz, egyben azonban hitetlen is». A tárgyilagos katolikus szisztematikus teológus a 24. verset szentírási bizonyítéknak tekinti arra vonatkozóan, hogy a bukott ember rászorul Krisztus kegyelmére, és ezt a kegyelemtannak azon a pontján fogalmazza meg, amelyen a pelagianizmussal és a szemipelagianizmussal kell szembesülnie. Kálvin inkább a kegyelem lélektanára helyezi a hangsúlyt, amikor a hit alapvető és elsődleges mozzanatának az Isten mérhetetlen hatalmára való ráhagyatkozást tekinti. Szerinte a félig hívő apa példájából azt kell megtanulnunk, hogy nem az Úron múlik, ha ajándékainak teljessége nem árad ránk. Azt a tényt, hogy a kegyelmet csak cseppenként kapjuk, hitünk korlátozott volta magyarázza.

Amikor Kálvin a 23. verset magyarázva megjegyzi, «Krisztus itt kétségtelenül azt tanítja, hogy az Atya átadta neki ajándékainak teljességét», ezt úgy is érthetnénk, hogy Krisztus hitére gondol. Ám ő Krisztus mindenhatóságát tartja szem előtt, amelytől éppúgy elvárhatunk mindenféle segítséget, mint az Atya kezétől. Barth a tanítványok hitetlenségét (19. v.) a Jézus által biztosított hit szabadságával állítja szembe. Szerinte a tanítványok teljességgel a hiten kívül állnak, jóllehet teljesen a hitben élnek: kívül vannak, amikor saját lábukra akarnak állni, és belül tartózkodnak, valahányszor a kegyelem felől értelmezik önmagukat. A valódi valláshoz vezető út a csupán saját lábon állni akarásnak, a pusztán emberi erőre hagyatkozó tevékenységnek, azaz a hamis vallásosságnak megtagadásában áll, mert: «az igazi vallás a megigazult emberhez hasonlóan a kegyelem teremtménye». Szorosabban ragaszkodik a szöveghez G. Ebeling, aki a 23. verstől kezdődő résszel és a szinoptikusok hasonló csodaelbeszéléseivel kapcsolatban azt a megjegyzést teszi, hogy az abszolút értelemben használt hit-fogalom nélkülözi a konkrét tartalmat, és így szerkezeti szempontból sajátos jellegű. A hit-fogalmat szerinte konkrét tartalommal mindenkor a konkrét helyzet tölti meg, amelyhez kapcsolódik, és ez esetünkben a betegség állapota. A hit mindenhatóságáról szóló kijelentés nem azt jelenti, hogy a hívő Isten versenytársává lesz, hanem azt, hogy a hit eredményeként Isten megadja azt, amit csak Ő adhat meg az embernek. Ezt az a tény emeli ki, hogy a hívő a gyámoltalan, aki rászorul másvalaki segítségére, ezért oka van a kétségbeesésre, de akit éppen ez indít a hitre. Ezért lehet abszolút értelemben beszélni a hitről. A hit, amelyről a perikopa említést tesz, a «konkrét módon vonatkoztatott hit a konkrét módon megtalálható Istenre». Figyelembe véve azt a módot, ahogyan a perikopa szerzője itt a hitről beszél, lehetetlen kizárni a hitből Jézust, aki azonosítja önmagát az általa keltett hittel. «Annak ugyanis, akinek feladata a hit ébresztése, saját hitét kell latba vetnie anélkül, hogy beszélne erről».

IRODALOM: Roloff, Kerygma, 143-152.; Kertelge, Wunder Jesu, 174-179.; Bornkamm, G., Pneuma alalon. Eine Studie zum Markusevangelium, in: Gesammelte Aufsätze, IV, München, 1971., 21-36.; Schenk, Tradition und Redaktion in der Epileptiker-Perikope Mk 9, 14-29, ZNW 63 (1972) 76-94.; Schenke, Wundererzählungen, 314-349.; Kock, Bedeutung, 114-126.; Achtemeier, P. J., Miracles and the Historical Jesus, CBQ 37 (1975) 471-491.; Schmithals, W., Die Heilung des Epileptischen, ThViat 13 (1975/76) 211-234.; Achinger, H., Zur Traditionsgeschichte der Epileptiker-Pericope Mk 9, 14-29 par Mt 17, 14-21 par Lk 9, 37-43a, in: Fuchs, A., Probleme der Forschung, 1978. (SNTU, A 3) 114-143.”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):

„Járjunk a hit harcában!

Márk 9,14-29
Szentháromság ünnepe u. 21. vasárnap
1953. október 25.

A hit nem elveszíthetetlen emberi birtokállomány, hanem mindig veszedelemben forgó isteni ajándék. Nemcsak olyan tehát, mint az egyiptomi gazdasági élet, melyben bő és szűk esztendők váltogatják egymást, nemcsak olyan, mint a hold járása, mely hol kerek arccal mosolyog ránk, holdtöltekor, hol meg a holdsarló bágyadtságával birkózik az éjszaka sötétjével, de mindig megvan. A hitet nemcsak táplálni, növelni, hanem védeni is kell, mert szüntelen életveszedelemben forog. Az írás és a hitetlenség annyira egymás mellett van az ember szívében, mint a mai szentleckében az édesapa imádságában, aki így kiált fel: ‘Hiszek Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek.’ (24.v.) A hívő olyan, mint a kötéltáncos, aki a hitetlenség és a halál mélységei fölött egy árva kötélszálon egyensúlyozza magát. Vagy olyan, mint a gyertyavivő, aki puszta kézben viharos éjszakán viszi a lángot, birkózva pajzán szellő és süvítő orkán oltogató dühével. A hitért harcolni kell! Erről üzen ma a szentlecke nékünk, még pedig nem csupán tanításban, hanem egy történeti esemény szemléltető példájában; melyben emberek hányódnak-vetődnek, küzködnek a hit és hitetlenség harcában a hitért.

Az ördöngős néma meggyógyításának történetében elénk áll ebben a harcban mind a támadás, mind a védelem.

1. Nézzük először a támadást!

a) A hitet mindig veszélyezteti a szenvedés. A történetbeli atyának egyetlen fia van (Luk 9,38), s az is beteg. Egész gyűjteménye van a betegségekből. A különböző evangéliumok különböző nyomorúságokat sorolnak fel. Mi ma maradjunk csak a mai szentleckével Márk leírásánál, aki szerint a gyermek gyermeksége óta siketnéma, nyavalyatörős, ördögmegszállta. Gondold el ennek a szegény apának a szívfájdalmát! Hogyan összeszorulhatott a szíve, mikor látnia kellett, mint rángatódzik, tajtékzik rohamában, a siketnémák idétlen ordításai közepette a gyermeke és nem tudott rajta segíteni! Mit érezhetett, mikor látta játszani az utca porában a napbarnította, egészséges kacagó gyermekeket! Mind a másé. Az ő egyetlene meg valahol ott kuksol a kuckóban, mint valami rögtön földre kókadni készülő penészvirág. Ilyenkor felmerül lelkében a nagy ‘miért’? Akárhogy akarta, nem tudta elhessegetni magától. Ha van Isten és Ő az igazság Istene, hol van akkor itt az osztó igazság? Ha van Isten és Ő a szeretet Istene, hol akkor itt a szeretet? Ha van Isten és Ő a bölcsesség Istene, hol van akkor itt a bölcsesség? Miért születik ilyen ember a világra szívfájdalmára magának és másoknak? Ha van Isten és Ő a hatalom Istene, miért nem gyógyítja meg akkor ezt a szegény gyermeket?

Ha ilyen megtámadott hitű emberekkel akadsz össze, ne törj fölöttük nagyképűen pálcát, ne tanítgasd őket fölényeskedve, hanem sajnáld őket, szeresd, imádkozz értük, hogy el ne fogyatkozzék a hitük és amit csak tudsz, segíts rajtuk. Nem tudhatni, mikor kerül a te hited a szenvedés pergőtűzébe, s ki tudja, hogy állod majd te a harcot?

b) A hitet mindig veszélyezteti a megváratás.

Beteg gyermekével végre is sok sikertelen kísérletezés után Jézusnál próbál szerencsét az atya. Nem kell sokat magyaráznia a betegségéről. Jézus előtt rájön a gyermekre a roham, leesik a földre, s tajtékot túrván ott fetreng Jézus lábai előtt (20.v.). Jézus megsajnálja s ajkán elhangzik a királyi parancs: ‘Te néma és siket lélek, én parancsolom néked, menj ki belőle, és többé bele ne menj!’ (25.v.) Az atya érzi, a szíve súgja, a hite mondja: Itt a gyógyulás pillanata! És akkor a várt gyógyulás helyett még egy váratlan rettenetes roham következik. Máskor a roham után fáradtan, elaléltan aludt a gyermek, most az előbbi roham után pár percre megint rákezdi. Valami rettentő kiáltás hagyja el ajkát, rángatódzik, tajtékzik, mint még soha máskor, s mikor végetér a rettenetes roham, csukott szemmel, sápadtan elnyúlik a porban. Csendesen mondja valaki a sokaságból: Meghalt. Többen is rámondják: Vége van. Az atya pedig ott áll szinte kővémeredten. Agyán egy rettentő gondolat száguld végig: Megcsalt a hitem! Nehéz és kínos pillanatokat kell átélnie addig, míg Jézus keze megmozdul, felemeli a gyermeket s egészségesen átadja neki.

Isten sokszor csinál így. Elhangzik a felelet a nyomor kiáltására, ki van mondva a mindent megoldó hatalmas szó, de a végrehajtás késik. Isten megvárakoztat. Ilyenkor óráknak tűnik fel a pillanat, s napoknak az óra. Nagy támadás ez mindig a hit ellen. Az vesse az ilyenkor megingókra az első követ, aki még sohasem sürgette Istent, s nem próbálta meg erőszakosan előbbre tolni az Isten óráját. Nincs ilyen közöttünk.

c) A hitet mindig veszélyezteti a kudarc.

A történetben nem csupán az édesapa az egyetlen megtámadott hitű ember. A tanítványok hitét is megtámadja a kudarc. Hozzájuk viszi az atya beteg gyermekét és kéri őket, hogy gyógyítsák meg. Jézus ugyan nincs közöttük, mert Ő az oszlopapostolokkal a megdicsőülés hegyén van, a tanítványok azonban fölöslegesnek érzik, hogy megvárakoztassák a hozzájuk forduló édesapát Jézus visszajöveteléig. Mikor Jézus kiküldte őket, Mt 10,1 szerint hatalmat adott nekik a tisztátalan lelkek felett, hogy kiűzzék azokat és gyógyítsanak minden betegséget és minden erőtelenséget. Ebben a megbizatásban s az ebben rejlő ígéretben bízva mernek vállalkozni a beteg gyermek meggyógyítására. És nem sikerül. Hiába mondja az egyik a betegnek: Gyógyulj meg! Hiába mondja a másik: Gonosz lélek távozz belőle! Hiába szólal meg nagy hangon a harmadik: A Jézus nevében parancsolom néked, kelj fel! A gyermek ott fekszik tovább is a porban ugyanúgy, ahogyan volt. Szégyenletes kudarc. Szégyenletességét növeli a nagy nyilvánosság. Elgondolható, hogy a tanítványok szívében milyen érzések viharzottak: Miért nem üzhettük ki? Nem áll már az ígéret? Megcsalt a hitünk?

Mikor a hívő életben beállanak a kudarcok, s hite tehetetlennek bizonyul, akkor mindig a megtámadott hit esetével állunk szemben. Az vesse rájuk először a követ, aki hitének minden próbáját meg tudta állni akár a Sátán támadta, akár az Isten próbálta.

2. Hitben megtámadott szegény testvérem, ne merülj el a hited tehetetlensége felett érzett fájdalmadban, hanem lásd meg, hogy ez a történet nemcsak a támadásról, hanem a védelemről is beszél a hit harcában.

a) A hit megtartására a védelem első szabálya ez: realizáld a magad számára Jézus jelenlétét. A tanítványok azért vallanak kudarcot, mert nincs velük Jézus. Mikor nélküle mennek át egy este hajón a Genezáret taván, akkor is kudarcot vallanak és nem bírnak a szembefújó széllel (Mt.14,24), míg csak hozzájuk nem megy Jézus. Halld meg ennek a történetnek nagy vigasztalását: Jézus leszáll a hittel küzködők közé. Nem marad a megdicsőülés hegyén, ahol jó néki lenni, hanem felkeresi azokat, akik között szenvedés neki lenni (19.v.), a megtámadott hitű embereket. Hited megtámadtatása idején gondolj arra, hogy Jézus távolléte csak földi életében történhetett meg, mennybemenetele óta ez az ígéret áll: Veletek vagyok minden napon (Mt 28,20).

b) A hit megtartásáért folytatott védő-harc második szabálya: fogadd el a hited kritikáját, Jézus megdorgálta a megtámadott hitű embereket, mondván: Ó hitetlen nemzedék, meddig szenvedlek még titeket (19.v.)? Ez egyformán szól az atyának és a tanítványoknak is. Mind elfogadta a dorgálást. Az atya hitetlenség állapotában levőnek ismeri el magát, s a tanítványok sem kérkednek hitükkel, hanem tanítást kérnek a kudarcukra (28.v.) Jézus kritikája önkritikát vált ki. Ez a megtámadott hit megerősödésének, a hitben való növekedésnek az útja. Aki ellenben azt hiszi, hogy áll, az vigyázzon, hogy el ne essék!

c) A hit megtartásáért folytatott védő-harc harmadik szabálya: imádkozz!

Jézus a tanítványok kérdésére ezt válaszolja: ‘Ez a fajta semmivel sem üzhető ki, csupán könyörgéssel.’ (29.v.) A tanítványok kudarcának oka tehát az, hogy nem eleget, vagy nem jól imádkoztak. A hit megtámadtatásának idején mindig nagy a kísértésünk arra, hogy abbahagyjuk az imádkozást, mert nem látjuk többé annak értelmét. Ez a biztos elbukás útja. Jézus ezzel szemben azt mondja, hogy minél jobban inog a hited, annál buzgóságosabban imádkozzál! Nem elmenekülni kell tehát az imádkozástól a hit megtámadtatásának idején, hanem bele kell menekülni az imádkozásba és meg kell tanulni az. egyetlen szükséges imádságot. A beteg gyermek édesatyja Máté 17,15 szerint így imádkozott térdrehullva Jézus előtt: ‘Uram könyörülj!’ Ez lett az egyház ősi imádsága: Kyrie eleison. Ez a megtámadott hitű hívők harci kiáltása.

d) A hit megtartásáért folytatott védőharc negyedik szabálya: böjtölj! Jézus a megtámadott hitű tanítványoknak a böjtölést ajánlja. Ez a böjtölés nem bizonyos ételektől való tartózkodás, hanem az életnek Istenre való összpontosítása. A megtámadott hívőnek nagy a kísértése arra, hogy mint Péter a bukása után, visszatérjen a halászáshoz (Jn 21,3). Jézus azt mondja, hogy ilyenkor nem a mindennapi élet gondjaiba és robotjába kell beletemetkezni, hanem az Istenbe kell beletemetkeznünk.

Aki így védi hitét, annak megadja az Úr a hit igazolását, mint ahogyan megkapja a történetben is a beteg gyermek édesatyja hite igazolását a gyógyulásban.

Megtámadott hitű testvérem, halld meg a kiáltást: Tartsd meg a hitet, s a hit megtart téged! Minden lehetséges a hívőnek (23.v.). Elmondhatod‑e majd Pállal: a harcot megharcoltam, a hitet megtartottam? (II. Tim 4,7). Ámen.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Mc 9.14

Kai; ejlqovnte" pro;" tou;" maqhta;" eijÖdon ojvclon polu;n peri; aujtou;" kai; grammateiÖ" suzhtouÖnta" pro;" aujtouv".

Mc 9.15

kai; eujqu;" paÖ" oJ ojvclo" ijdovnte" aujto;n ejxeqambhvqhsan, kai; prostrevconte" hjspavzonto aujtovn.

Mc 9.16

kai; ejphrwvthsen aujtouv", Tiv suzhteiÖte pro;" aujtouvs_

Mc 9.17

kai; ajpekrivqh aujtwÖ eiJÖ" ejk touÖ ojvclou, Didavskale, hjvnegka to;n uiJovn mou pro;" sev, ejvconta pneuÖma ajvlalon:

Mc 9.18

kai; oJvpou eja;n aujto;n katalavbh rJhvssei aujtovn, kai; ajfrivzei kai; trivzei tou;" ojdovnta" kai; xhraivnetai: kai; eijÖpa toiÖ" maqhtaiÖ" sou iJvna aujto; ejkbavlwsin, kai; oujk ijvscusan.

Mc 9.19

oJ de; ajpokriqei;" aujtoiÖ" levgei, jÖW Genea; ajvpisto", eJvw" povte pro;" uJmaÖ" ejvsomai_ eJvw" povte ajnevxomai uJmwÖn_ fevrete aujto;n prov" me.

Mc 9.20

kai; hjvnegkan aujto;n pro;" aujtovn. kai; ijdw;n aujto;n to; pneuÖma eujqu;" sunespavraxen aujtovn, kai; pesw;n ejpi; thÖ" ghÖ" ejkuliveto ajfrivzwn.

Mc 9.21

kai; ejphrwvthsen to;n patevra aujtouÖ, Povso" crovno" ejsti;n wJ" touÖto gevgonen aujtwÖ_ oJ de; eijÖpen, jEk paidiovqen:

Mc 9.22

kai; pollavki" kai; eij" puÖr aujto;n ejvbalen kai; eij" uJvdata iJvna ajpolevsh aujtovn: ajll! eijv ti duvnh, bohvqhson hJmiÖn splagcnisqei;" ejf! hJmaÖ".

Mc 9.23

oJ de; jIhsouÖ" eijÖpen aujtwÖ, To; Eij duvnh , pavnta dunata; twÖ pisteuvonti.

Mc 9.24

eujqu;" kravxa" oJ path;r touÖ paidivou ejvlegen, Pisteuvw: bohvqei mou thÖ ajpistiva.

Mc 9.25

ijdw;n de; oJ jIhsouÖ" oJvti ejpisuntrevcei ojvclo" ejpetivmhsen twÖ pneuvmati twÖ ajkaqavrtw levgwn aujtwÖ, To; ajvlalon kai; kwfo;n pneuÖma, ejgw; ejpitavssw soi, ejvxelqe ejx aujtouÖ kai; mhkevti eijsevlqh" eij" aujtovn.

Mc 9.26

kai; kravxa" kai; polla; sparavxa" ejxhÖlqen: kai; ejgevneto wJsei; nekrov", wJvste tou;" pollou;" levgein oJvti ajpevqanen.

Mc 9.27

oJ de; jIhsouÖ" krathvsa" thÖ" ceiro;" aujtouÖ hjvgeiren aujtovn, kai; ajnevsth.

Mc 9.28

kai; eijselqovnto" aujtouÖ eij" oijÖkon oiJ maqhtai; aujtouÖ kat! ijdivan ejphrwvtwn aujtovn, JvOti hJmeiÖ" oujk hjdunhvqhmen ejkbaleiÖn aujtov_

Mc 9.29

kai; eijÖpen aujtoiÖ", TouÖto to; gevno" ejn oujdeni; duvnatai ejxelqeiÖn eij mh; ejn proseuchÖ.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Θεραπεία του παιδιού με το δαιμονικό πνεύμα
(Μτ 17, 14-21 • Λκ 9, 37-43α)

14 Όταν ήρθε στους υπόλοιπους μαθητές, είδε πολύν κόσμο γύρω τους και *γραμματείς να συζητούν μαzι τους. 15 Κι αμέσως, μόλις όλος ο κόσμος είδε τον Ιησού, θαμπώθηκαν κι έτρεχαν να τον χαιρετήσουν. 16 Ο Ιησούς ρώτησε τους γραμματείς: «Τι συζητάτε μεταξύ σας;» 17 Τότε ένας μέσα από το πλήθος του αποκρίθηκε: «Διδάσκαλε, έφερα σ' εσένα το γιο μου, γιατί έχει μέσα του δαιμονικό πνεύμα που τον κάνει άλαλο. 18 Κάθε φορά που τον πιάνει, τον ρίχνει κάτω και τότε βγάzει αφρούς, τρίζει τα δόντια και μένει ξερός. Είπα στους μαθπτές σου να διώξουν αυτό το πνεύμα, αλλά δεν μπόρεσαν». 19 Αποκρίθηκε ο Ιησούς: «Άπιστη γενιά! Ως πότε Θα είμαι μαζί σας; Πόσον καιρό ακόμη θα σας ανέχομαι; Φέρτε μου εδώ το παιδί». Εκείνοι του το έφεραν. 20 Μόλις το πνεύμα είδε τον Ιησού, αμέσως τάραξε το παιδί, κι εκείνο έπεσε καταγής και κυλιόταν βγάζοντας αφρούς. 21 «Πόσος καιρός είναι που του συμβαίνει αυτό;» ρώτησε ο Ιησούς τον πατέρα του παιδιού. Εκείνος απάντησε: «Από τότε που ήταν μικρό παιδί. 22 Πολ-λές φορές μάλιστα και στη φωτιά τον έριξε και στα νερά για να τον εξολοθρέψει. Αλλά αν μπορείς να κάνεις κάτι, σπλαχνίσου μας και βοήθησέ μας». 23 Κι ο Ιησούς του είπε τούτο: «Εάν μπορείς να πιστέψεις, όλα είναι δυνατά γι' αυτόν που πιστεύει». 24 Αμέσως τότε φώναξε δυνατά ο πατέρας του παιδιού και είπε με δάκρυα: «Πιστεύω Κύριε. Βοήθησέ με, όμως, γιατίη πίστη μου δεν είναι δυνατή». 25 Βλέποντας ο Ιησούς ότι συγκεντρώνεται κόσμος, πρόσταξε το δαιμονικό πνεύμα μ' αυτά τα λόγια: «Άλαλο και κουφό πνεύμα, εγώ σε διατάζω: βγες απ' αυτόν και μην ξαναμπείς πια σ' αυτόν». 26 Το πνεύμα, αφού έκραξε δυνατά και συντάραξε το παιδί, βγήκε. Το παιδί τότε έμεινε αναίσθητο, ώστε πολλοί να λένε ότι πέθανε. 27 Ο Ιησούς όμως το έπιασε από το χέρι του, το σήκωσε, κι αυτό στάθηκε όρθιο.

28 Όταν μπήκε ο Ιησούς στο σπίτι, τον ρώτησαν οι μαθητές του ιδιαιτέρως: «Γιατί εμείς δεν μπορέσαμε να βγάλουμε αυτό το δαιμονικό πνεύμα;» 29 Κι ο Ιησούς τους απάντησε: «Αυτό το δαιμονικό γένος δεν μπορεί κανείς να το βγάλει με τίποτε άλλο παρά μόνο με προσευχή και νηστεία».

Vulgata:

Mc 9.14

et confestim omnis populus videns eum stupefactus est et adcurrentes salutabant eum

Mc 9.15

et interrogavit eos quid inter vos conquiritis

Mc 9.16

et respondens unus de turba dixit magister adtuli filium meum ad te habentem spiritum mutum

Mc 9.17

qui ubicumque eum adprehenderit adlidit eum et spumat et stridet dentibus et arescit et dixi discipulis tuis ut eicerent illum et non potuerunt

Mc 9.18

qui respondens eis dicit o generatio incredula quamdiu apud vos ero quamdiu vos patiar adferte illum ad me

Mc 9.19

et adtulerunt eum et cum vidisset illum statim spiritus conturbavit eum et elisus in terram volutabatur spumans

Mc 9.20

et interrogavit patrem eius quantum temporis est ex quo hoc ei accidit at ille ait ab infantia

Mc 9.21

et frequenter eum et in ignem et in aquas misit ut eum perderet sed si quid potes adiuva nos misertus nostri

Mc 9.22

Iesus autem ait illi si potes credere omnia possibilia credenti

Mc 9.23

et continuo exclamans pater pueri cum lacrimis aiebat credo adiuva incredulitatem meam

Mc 9.24

et cum videret Iesus concurrentem turbam comminatus est spiritui inmundo dicens illi surde et mute spiritus ego tibi praecipio exi ab eo et amplius ne introeas in eum

Mc 9.25

et clamans et multum discerpens eum exiit ab eo et factus est sicut mortuus ita ut multi dicerent quia mortuus est

Mc 9.26

Iesus autem tenens manum eius elevavit illum et surrexit

Mc 9.27

et cum introisset in domum discipuli eius secreto interrogabant eum quare nos non potuimus eicere eum

Mc 9.28

et dixit illis hoc genus in nullo potest exire nisi in oratione et ieiunio

Mc 9.29

et inde profecti praetergrediebantur Galilaeam nec volebat quemquam scire

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Mk. 9,14

Amikor a tanítványok közelébe értek, nagy sokaságot láttak körülöttük, írástudókat is, akik vitatkoztak velük.

Mk. 9,15

Amint meglátták Jézust, az egész sokaság nyomban megdöbbent, és eléje futva köszöntötte őt.

Mk. 9,16

Ő pedig megkérdezte tőlük: „Miről vitatkoztok velük?”

Mk. 9,17

A sokaságból így felelt neki valaki: „Mester, elhoztam hozzád a fiamat, akiben néma lélek van;

Mk. 9,18

és amikor ez megragadja, úgy leteperi őt, hogy tajtékzik, fogát csikorgatja, és megmerevedik. Szóltam tanítványaidnak, hogy űzzék ki, de nem tudták.”

Mk. 9,19

Jézus így válaszolt nekik: „Ó, hitetlen nemzedék, meddig leszek még veletek? Meddig szenvedlek még titeket? Hozzátok őt elém!”

Mk. 9,20

Odavitték hozzá, és amikor meglátta őt a lélek, azonnal megrázta a fiút, úgyhogy az a földre esve fetrengett és tajtékzott.

Mk. 9,21

Jézus megkérdezte a fiú apjától: „Mennyi ideje, hogy ő így van?” Mire ő ezt válaszolta: „Gyermekkora óta.

Mk. 9,22

Sokszor vetette tűzbe is, meg vízbe is, hogy elpusztítsa, de ha valamit lehet tenned, szánj meg minket, és segíts rajtunk!”

Mk. 9,23

Jézus ezt mondta neki: „Ha lehet valamit tennem? - Minden lehetséges annak, aki hisz.”

Mk. 9,24

Erre azonnal felkiáltott a gyermek apja, és így szólt: „Hiszek, segíts a hitetlenségemen!”

Mk. 9,25

Amikor meglátta Jézus, hogy összefut a sokaság, ráparancsolt a tisztátalan lélekre ezt mondva neki: „Te néma és süket lélek, megparancsolom neked: menj ki belőle, és ne menj bele többé!”

Mk. 9,26

Erre az felkiáltott, erősen megrázta őt, és kiment belőle. A gyermek olyan lett, mint a halott, úgyhogy sokan azt mondták: vége van.

Mk. 9,27

Jézus azonban kezét megragadva magához térítette, és az felkelt.

Mk. 9,28

Amikor azután Jézus bement egy házba, tanítványai megkérdezték tőle maguk között: „Mi miért nem tudtuk kiűzni?”

Mk. 9,29

Ő pedig ezt mondta nekik: „Ez a fajta semmivel sem űzhető ki, csak imádsággal.”

Károli (revideált):

Márk. 9,14

És mikor [Mát. 17,14-21. Luk. 9,37-42.] a tanítványokhoz ment vala, nagy sokaságot láta körülöttök, és írástudókat, a kik azokkal versengenek vala.

Márk. 9,15

És az egész sokaság meglátván őt, azonnal elálmélkodék, és hozzásietvén köszönté őt.

Márk. 9,16

Ő pedig megkérdezé az írástudókat: Mit versengetek ezekkel?

Márk. 9,17

És felelvén egy a sokaságból, monda: Mester, ide hoztam hozzád az én fiamat, a kiben néma lélek van.

Márk. 9,18

És a hol csak előfogja, szaggatja őt; ő pedig tajtékot túr, a fogát csikorgatja, és elfonnyad. Mondám hát tanítványaidnak, hogy űzzék ki azt, de nem tudták.

Márk. 9,19

Ő pedig felelvén néki, monda: Óh hitetlen nemzetség, meddig leszek még veletek? Meddig szenvedlek még titeket? Hozzátok őt hozzám.

Márk. 9,20

És hozzá vivék azt; és mihelyt ő meglátta azt, a lélek azonnal szaggatá azt; és leesvén a földre, tajtékot túrván fetreng vala.

Márk. 9,21

És megkérdezé az atyját: Mennyi ideje, hogy ez esett rajta? Az pedig monda: Gyermeksége óta.

Márk. 9,22

És gyakorta veté őt tűzbe is, vízbe is, hogy elveszítse őt; de ha valamit tehetsz, légy segítségül nékünk, könyörülvén rajtunk.

Márk. 9,23

Jézus pedig monda néki: Ha hiheted azt, [rész 11,23.] minden lehetséges a hívőnek.

Márk. 9,24

A gyermek atyja pedig azonnal kiáltván, könnyhullatással monda: Hiszek Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek.

Márk. 9,25

Jézus pedig mikor látta vala, hogy a sokaság még inkább összetódul, megdorgálá a tisztátalan lelket, mondván néki: Te néma és siket lélek, én parancsolom néked, menj ki belőle, és többé belé ne menj!

Márk. 9,26

És kiáltás és erős szaggatás között kiméne; az pedig olyan lőn, mint egy halott, annyira, hogy sokan azt mondják vala, hogy meghalt.

Márk. 9,27

Jézus pedig megfogván kezét, fölemelé; és az fölkele.

Márk. 9,28

Mikor pedig bement vala a házba, tanítványai megkérdezék őt külön: Mi miért nem űzhettük ki azt?

Márk. 9,29

Ő pedig monda nékik: Ez a faj semmivel sem űzhető ki, csupán könyörgéssel és bőjtöléssel.

Szent István Társulati Biblia:

Egy megszállott gyermek meggyógyítása

Mk 9,14

Amikor visszatért a tanítványokhoz, látta, hogy nagy népsokaság tolong körülöttük. Írástudók vitatkoztak velük.

Mk 9,15

Mihelyt az emberek észrevették, elcsodálkoztak, majd eléje siettek és üdvözölték.

Mk 9,16

Megkérdezte tőlük: „Miről vitatkoztok velük?”

Mk 9,17

Valaki megszólalt a tömegből: „Mester, elhoztam hozzád a fiamat, akit néma lélek szállt meg.

Mk 9,18

Amikor hatalmába keríti, a földhöz vágja, habzik a szája, csikorgatja a fogait és megmerevedik. Már szóltam tanítványaidnak, hogy űzzék ki, de nem tudták.”

Mk 9,19

„Ó, te hitetlen nemzedék - válaszolta -, meddig maradjak még körödben? Meddig tűrjelek benneteket? Hozzátok ide hozzám!”

Mk 9,20

Odavitték. Mihelyt a lélek meglátta, nyomban gyötörni kezdte (a fiút), úgyhogy az a földre zuhant s habzó szájjal fetrengett.

Mk 9,21

„Mióta szenved a bajban?” - kérdezte apját. „Kicsi kora óta - válaszolta. -

Mk 9,22

Sokszor tűzbe meg vízbe kergette, csakhogy elpusztítsa. Ha valamit tehetsz, segíts rajtunk, és légy részvéttel irántunk.”

Mk 9,23

Jézus így felelt: „Ha valamit tehetsz?... Minden lehetséges annak, aki hisz.”

Mk 9,24

A fiú apja erre felkiáltott: „Hiszek! Segíts hitetlenségemen!”

Mk 9,25

Amikor Jézus látta, hogy egyre nagyobb tömeg gyűlik össze, ráparancsolt a tisztátalan lélekre: „Néma és süket lélek, parancsolom neked, menj ki belőle, és ne térj többé vissza belé!”

Mk 9,26

Az felordított, s heves rángatások közepette kiment belőle. A fiú olyan lett, mintha halott volna. Sokan úgy vélték, hogy meghalt.

Mk 9,27

Jézus azonban megfogta a kezét, felsegítette, s a gyermek talpra állt.

Mk 9,28

Amikor bement a házba, tanítványai külön megkérdezték: „Mi miért nem tudtuk kiűzni?”

Mk 9,29

„Ez a fajta nem megy ki másként, csak imádság és böjt hatására” - felelte.

Káldi Biblia:

Mk 9,14

És az egész nép, a mint meglátta Jézust, elálmélkodék és megfélemlének, * és eléje futván, köszönték őt.

Mk 9,15

És kérdé őket: Miről vetekedtek egymás között? [Luk. 9,38.]

Mk 9,16

És felelvén egy a seregből, mondá: Mester! hozzád hoztam fiamat, kiben néma lélek vagyon. * [Máté 17,14.]

Mk 9,17

Akárhol megragadja őt, lecsapja, és tajtékzik, fogait csikorgatja és elszárad. És mondottam tanítványidnak, hogy űzzék ki azt, de nem tehették.

Mk 9,18

Ő pedig felelvén, mondá: Oh hitetlen nemzedék! meddig leszek nálatok? meddig tűrlek titeket? Hozzátok őt hozzám.

Mk 9,19

És elhozák. És a mint meglátta őt, a lélek azonnal megháborítá; és a földre esvén, fetreng vala, tajtékozván.

Mk 9,20

És kérdezé atyját: Mennyi ideje, hogy ez esett rajta? Amaz pedig mondá: Gyermekségétől.

Mk 9,21

És gyakorta vetette őt tűzbe és vízbe, hogy elveszítse. De ha valamit tehetsz, segíts minket, könyörűlvén rajtunk.

Mk 9,22

Jézus pedig mondá neki: Ha hihetsz, minden lehetséges a hivőnek. [Máté 17,19.]

Mk 9,23

És azonnal fölkiáltván a gyermek atyja, könyhullatásokkal mondá: Hiszek, Uram! segíts az én hitetlenségemen. *

Mk 9,24

És midőn látta Jézus az egybefutó sereget, megfenyegeté a tisztátalan lelket, mondván neki: Siket és néma lélek! én parancsolom neked, menj ki belőle, és többé beléje ne menj.

Mk 9,25

És fölkiáltván és igen gyötörvén őt, kiméne belőle, és lőn, mint a holt, úgy, hogy sokan mondák, hogy meghalt.

Mk 9,26

Jézus pedig kézenfogva, fölemelé őt, és fölkele.

Mk 9,27

Midőn aztán bement a házba, * tanítványai kérdék őt titkon: Miért nem űzhettük mi ki azt?

Mk 9,28

És mondá nekik: Ez a faj semmi által ki nem mehet, hanem csak imádság és böjtölés által.

Mk 9,29

És onnan elindúlván, átmenének Galileán; és nem akarta, hogy valaki tudja. *.

Káldi Neovulgáta Biblia:

Mk 9,14

Amikor visszaértek a tanítványokhoz, nagy tömeget látott körülöttük, és írástudókat, akik vitatkoztak velük.

Mk 9,15

Amint az egész néptömeg meglátta Jézust, egyszerre mindnyájan elcsodálkoztak és megrettentek, majd odasiettek hozzá és köszöntötték őt.

Mk 9,16

Jézus megkérdezte őket: »Miről vitatkoztok egymással?«

Mk 9,17

A tömegből valaki ezt felelte: »Mester! Elhoztam hozzád a fiamat, akiben néma lélek van,

Mk 9,18

mindenütt megragadja őt, a földhöz vágja, ő pedig tajtékzik, a fogait csikorgatja és elsorvad. Szóltam már tanítványaidnak, hogy űzzék ki, de nem tudták.«

Mk 9,19

Ő így szólt hozzájuk: »Ó, te hitetlen nemzedék! Meddig legyek még veletek? Meddig tűrjelek még titeket? Hozzátok őt ide!«

Mk 9,20

Erre odavitték hozzá. Amint a gyermek meglátta őt, a lélek azonnal rángatni kezdte, és a földre esve tajtékozott és fetrengett.

Mk 9,21

Ő megkérdezte az apját: »Mennyi ideje, hogy ebbe a bajba esett?« Az ezt válaszolta: »Gyermekkora óta.

Mk 9,22

Sokszor tűzbe és vízbe vetette őt, hogy elveszítse. De ha valamit tehetsz, légy segítségünkre, könyörülj rajtunk.«

Mk 9,23

Jézus így szólt hozzá: »Ha tudsz hinni, minden lehetséges annak, aki hisz.«

Mk 9,24

A gyermek apja azonnal felkiáltott, és könnyeket hullatva azt mondta: »Hiszek, Uram! Segíts hitetlenségemen!«

Mk 9,25

Amikor Jézus látta, hogy a tömeg összefut, megfenyegette a tisztátalan lelket, és azt mondta neki: »Te süket és néma lélek! Parancsolom neked, menj ki belőle, és többé bele ne menj!«

Mk 9,26

Erre az elkezdett kiáltozni, és össze-vissza rángatva őt, kiment belőle. A gyermek pedig olyan lett, mint a halott, mire sokan azt mondták, hogy meghalt.

Mk 9,27

Jézus pedig kézenfogva fölemelte őt; az pedig fölkelt.

Mk 9,28

Mikor aztán bement a házba, külön megkérdezték őt a tanítványai: »Mi miért nem tudtuk kiűzni?«

Mk 9,29

Azt felelte nekik: »Ez a fajzat nem megy ki másképpen, mint imádság és böjtölés által.«

Aranyos Biblia:

Márk. 9.14

Es mikor az ö tanítványihoz ment vólna, láta nagy sokaságot azok körül, és az Irástudókat kik azokkal versengenek vala.

Márk. 9.15

Es azonnal az egész sokaság ötet látván elálmélkodék, és eleibe menvén, köszönték ötet.

Márk. 9.16

Es megkérdé az Irástudókat; Mit versengetek a magatok között?

Márk. 9.17

[Mát. 17:14.] Es felelvén a’ sokaság közzül egy, monda: Mester, az én fiamat ide hoztam te hozzád, kiben néma lélek vagyon.

Márk. 9.18

Es valahol megragadja ötet, szaggatja ötet: ö pedig tajtékot túr, a’fogait tsikorgatja, és elfonnyad; és kérém a’te tanítványidat hogy kiüznék azt, de nem teheték.

Márk. 9.19

Ö pedig felelvén néki, monda; óh hihetetlen nemzetség, vallyon meddig lészek ti veletek? meddig szenvedlek titeket? hozzátok én hozzám azt.

Márk. 9.20

Oda vivék azért azt: Mihelyt pedig Iésus meglátta vólna azt, azonnal a’ lélek szaggatni kezdé azt, és mikor a’földre leesett vólna, fetreng vala tajtékot túrván.

Márk. 9.21

Es megkérdé Iésus annak attyát: Mennyi ideje hogy ez esett rajta? Ö pedig monda: Gyermekségétöl fogva.

Márk. 9.22

Es gyakorta ejti ötet a’tüzbe és a’ vizbe, hogy elveszesse ötet: De ha mit tehetsz légy segítségül minékünk, könyörülvén mi rajtunk.

Márk. 9.23

Jésus pedig monda néki: Ha hiheted azt, mindenek lehetségesek a’ hivönek.

Márk. 9.24

A’gyermeknek attya pedig azonnal kiáltván, könyhullatással monda: Hiszek Uram; légy segítségül az én hihetetlenségemnek.

Márk. 9.25

Mikor pedig Jésus látta vólna, hogy a’sokaság mind egyetembe hozzája futna megdorgálá a tisztátalan lelket, ezt mondván néki: Te néma és siket lélek, én tenéked parantsolom, menj-ki a’gyermekböl, és többé ne menj beléje.

Márk. 9.26

Es mikor kiáltott vólna a’lélek, és a’gyermeket igen megszaggatta vólna, kiméne ö belöle, és a’gyermek ollyan lön mint a’ hólt, úgyannyira hogy sokan mondanák, hogy meghólt vólna.

Márk. 9.27

Jésus pedig megfogván annak kezét, felemelé azt, és az felkele.

Márk. 9.28

Es mikoron házba ment vólna bé, megkérdék ötet külön az ö tanítványi: Miért nem üzhettük mi ki ama’ lelket?

Márk. 9.29

Iésus pedig monda nékiek: Ez illyen ördögöknek nemek nem üzettethetik-ki külömben, hanem könyörgés és böjtölés által.

Luther Biblia:

Mk 9,14

Und sie kamen zu den Jüngern und sahen eine große Menge um sie herum und Schriftgelehrte, die mit ihnen stritten.

Mk 9,15

Und sobald die Menge ihn sah, entsetzten sich alle, liefen herbei und grüßten ihn.

Mk 9,16

Und er fragte sie: Was streitet ihr mit ihnen?

Mk 9,17

Einer aber aus der Menge antwortete: Meister, ich habe meinen Sohn hergebracht zu dir, der hat einen sprachlosen Geist.

Mk 9,18

Und wo er ihn erwischt, reißt er ihn; und er hat Schaum vor dem Mund und knirscht mit den Zähnen und wird starr. Und ich habe mit deinen Jüngern geredet, daß sie ihn austreiben sollen, und sie konnten’s nicht.

Mk 9,19

Er aber antwortete ihnen und sprach: O du ungläubiges Geschlecht, wie lange soll ich bei euch sein? Wie lange soll ich euch ertragen? Bringt ihn her zu mir!

Mk 9,20

Und sie brachten ihn zu ihm. Und sogleich, als ihn der Geist sah, riß er ihn. Und er fiel auf die Erde, wälzte sich und hatte Schaum vor dem Mund.

Mk 9,21

Und Jesus fragte seinen Vater: Wie lange ist’s, daß ihm das widerfährt? Er sprach: Von Kind auf.

Mk 9,22

Und oft hat er ihn ins Feuer und ins Wasser geworfen, daß er ihn umbrächte. Wenn du aber etwas kannst, so erbarme dich unser und hilf uns!

Mk 9,23

Jesus aber sprach zu ihm: Du sagst: Wenn du kannst - alle Dinge sind möglich dem, der da glaubt.

Mk 9,24

Sogleich schrie der Vater des Kindes: Ich glaube; hilf meinem Unglauben!

Mk 9,25

Als nun Jesus sah, daß das Volk herbeilief, bedrohte er den unreinen Geist und sprach zu ihm: Du sprachloser und tauber Geist, ich gebiete dir: Fahre von ihm aus und fahre nicht mehr in ihn hinein!

Mk 9,26

Da [Kap 1,26] schrie er und riß ihn sehr und fuhr aus. Und der Knabe lag da wie tot, so daß die Menge sagte: Er ist tot.

Mk 9,27

Jesus aber ergriff ihn bei der Hand und richtete ihn auf, und er stand auf.

Mk 9,28

Und als er heimkam, fragten ihn seine Jünger für sich allein: Warum konnten wir ihn nicht austreiben?

Mk 9,29

Und er sprach: Diese Art kann durch nichts ausfahren als durch Beten.

King James:

Mar. 9,14

And when he came to his disciples, he saw a great multitude about them, and the scribes questioning with them.

Mar. 9,15

And straightway all the people, when they beheld him, were greatly amazed, and running to him saluted him.

Mar. 9,16

And he asked the scribes, What question ye with them?

Mar. 9,17

And one of the multitude answered and said, Master, I have brought unto thee my son, which hath a dumb spirit;

Mar. 9,18

And wheresoever he taketh him, he teareth him: and he foameth, and gnasheth with his teeth, and pineth away: and I spake to thy disciples that they should cast him out; and they could not.

Mar. 9,19

He answereth him, and saith, O faithless generation, how long shall I be with you? how long shall I suffer you? bring him unto me.

Mar. 9,20

And they brought him unto him: and when he saw him, straightway the spirit tare him; and he fell on the ground, and wallowed foaming.

Mar. 9,21

And he asked his father, How long is it ago since this came unto him? And he said, Of a child.

Mar. 9,22

And ofttimes it hath cast him into the fire, and into the waters, to destroy him: but if thou canst do any thing, have compassion on us, and help us.

Mar. 9,23

Jesus said unto him, If thou canst believe, all things are possible to him that believeth.

Mar. 9,24

And straightway the father of the child cried out, and said with tears, Lord, I believe; help thou mine unbelief.

Mar. 9,25

When Jesus saw that the people came running together, he rebuked the foul spirit, saying unto him, Thou dumb and deaf spirit, I charge thee, come out of him, and enter no more into him.

Mar. 9,26

And the spirit cried, and rent him sore, and came out of him: and he was as one dead; insomuch that many said, He is dead.

Mar. 9,27

But Jesus took him by the hand, and lifted him up; and he arose.

Mar. 9,28

And when he was come into the house, his disciples asked him privately, Why could not we cast him out?

Mar. 9,29

And he said unto them, This kind can come forth by nothing, but by prayer and fasting.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Mc 9,14

En rejoignant les disciples, ils virent une foule nombreuse qui les entourait et des scribes qui discutaient avec eux.

Mc 9,15

Et aussitôt qu'elle l'aperçut, toute la foule fut très surprise et ils accoururent pour le saluer.

Mc 9,16

Et il leur demanda: "De quoi disputez-vous avec eux?"

Mc 9,17

Quelqu'un de la foule lui dit: "Maître, je t'ai apporté mon fils qui a un esprit muet.

Mc 9,18

Quand il le saisit, il le jette à terre, et il écume, grince des dents et devient raide. Et j'ai dit à tes disciples de l'expulser et ils n'en ont pas été capables" --

Mc 9,19

"Engeance incrédule, leur répond-il, jusques à quand serai-je auprès de vous? Jusques à quand vous supporterai-je? Apportez-le-moi."

Mc 9,20

Et ils le lui apportèrent. Sitôt qu'il vit Jésus, l'esprit secoua violemment l'enfant qui tomba à terre et il s'y roulait en écumant.

Mc 9,21

Et Jésus demanda au père: "Combien de temps y a-t-il que cela lui arrive" -- "Depuis son enfance, dit-il;

Mc 9,22

et souvent il l'a jeté soit dans le feu soit dans l'eau pour le faire périr. Mais si tu peux quelque chose, viens à notre aide, par pitié pour nous" --

Mc 9,23

"Si tu peux! ... reprit Jésus; tout est possible à celui qui croit."

Mc 9,24

Aussitôt le père de l'enfant de s'écrier: "Je crois! Viens en aide à mon peu de foi!"

Mc 9,25

Jésus, voyant qu'une foule affluait, menaça l'esprit impur en lui disant: "Esprit muet et sourd, je te l'ordonne, sors de lui et n'y rentre plus."

Mc 9,26

Après avoir crié et l'avoir violemment secoué, il sortit, et l'enfant devint comme mort, si bien que la plupart disaient: "Il a trépassé!"

Mc 9,27

Mais Jésus, le prenant par la main, le releva et il se tint debout.

Mc 9,28

Quand il fut rentré à la maison, ses disciples lui demandaient dans le privé: "Pourquoi nous autres, n'avons-nous pu l'expulser?"

Mc 9,29

Il leur dit: "Cette espèce-là ne peut sortir que par la prière."

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Geschichte, 225. oldaltól. Hasonló módon vélekedik Koch, Bedeutung, 113-122. o.

Geschichte, 24. oldaltól.

Kertelge, Wunder Jesu, 174-177. o.; Sundwall, Zusammensetzung, 59. o.

Wundererzählungen, 314-334. o.

Schenk*, 79. o.

Kertelge (Wunder Jesu, 177. o.) és Koch (Bedeutung, 120. oldaltól) a 28-tól kezdődő részt Márk szerkesztői művének tekinti.

Az okhlosz (sokaság), polüsz (sok, nagy), szüdzéteó (vitázik), eperótaó (kérdez) és az ekthambeó (megdöbben; az Újszövetségben csak Márknál) Márk kedvelt kifejezései. A prosztrekhó (odafut) kifejezéssel kapcsolatban ld. a 10,17 versét. A hoi mathétai (a tanítványok) kifejezés az aoutou (az ő ...) kifejezés nélkül egy megelőző mintára utal. Vö. Kuhn, Sammlungen, 167. o.

Állítjuk Schenke (Wundererzählungen, 322-325. o.) ellenében, akit saját feltevése a szöveg bonyolult átrendezésére kényszerít. Szerinte a 20. vers eredetileg közvetlenül a 25. előtt állt (332. o.).

A szókincs és a stílus nem teszi lehetővé a kérdés eldöntését. A Mt 17,14-től és a Lk 9,37-tót kezdődő versekben nem található meg a Mk 9,23-tól kezdődő részlet szövege. Roloff (Kerygma, 146. oldaltól) úgy véli, hogy a későbbi beszámolók íróinak külön forrás állt rendelkezésére.

A C koiné-szöveg D Q lat alapján. Kompromisszumos olvasatot hoz a sys: «amikor odaért ... láttak».

A szüdzéteó (vitázni) ige a tanítványok egymás közti (9,10) és az ellenfelekkel folytatott vitáját (8,11; 12,28) is jelöli. Ebben az esetben ellenfelekkel folytatott vitára kell gondolni (állítjuk Wellhausen ellenében).

Lohmeyer úgy véli, a vita tárgya Jézus személye.

J. M. Nützel (Die Verklärungserzählung im Markusevangelium, 1973., FzB 6, 160. oldaltól) úgy véli, hogy a 15. vers a Kiv 34, 29-35-re utal. - A D it mérsékli a rémületet, amikor a prosztrekhontesz (odafutottak) igét a proszkhaiontesz (örömmel üdvözölték őt) kifejezéssel cseréli fel.

Vö. Tagawa, Miracles, 105-107. o.

Vö. E. Lesky - A. Waszink, RAC, V, 819-831. o.

Vö. Weinreich, Antike Heilungswunder, 81-87. o

A Mt 17,17/Lk 9,41 szerint Jézus a «hitetlen és elfajult nemzedékre» panaszkodik. Ez a változat valószínűleg a MTörv 32,5 befolyása alatt áll, és feltehetően a párhuzamos résznek hatására került Márk szövegébe (P45 W f).

Állítjuk Grundmann felfogásával szemben.

Ez a mozzanat megfelel a csodaelbeszélés stílusának. A szparasszó (rángat) igével kapcsolatban vö. Mk 1,26.

D G Q it sys.

A to ei düné (ha tehetsz) kifejezés az apa szavait ismétli, és nem az utóbbinak adott válasz. Ezt félreérti az az olvasat, amely a kifejezéshez hozzáfűzi a piszteuszai (hinni) igét (koiné-szöveg D Q).

Theissen (Wundergeschichten, 140. o.), Schenke (Wundererzählungen, 326. oldaltól) és Roloff (Kerygma, 150. o.) kizárja a Jézus hitére való utalást. Másként vélekedik G. Baumbach (Das Verständnis des Bösen in den synoptischen Evangelien, Berlin, 1963., 48. o.) és Grundmann. A 23-tól kezdődő versek a 19. verstől eltérő módon utalnak Jézus hitére, és ez egymástól különböző szerzők keze nyomáról árulkodik.

A koiné-szöveg D Q lat fokozza a drámaiságot, amennyiben hozzáfűzi: «könnyek között».

A feltételezést mérlegelte Theissen (Wundergeschichten, 139. o.).

Doudna (Greek, 78. o.) szerint a megszólító eset helyett szereplő névelős alanyeset a koiné nyelvi sajátossága, és nem utal egy korábbi sémita szövegre.

A pneuma-ra (a lélekre) vonatkoztatott kraxasz kai polla szparaxasz (felkiáltott és igen megrázta) kifejezés constructio ad sensum. Egyes kéziratok kiigazítják a szerkezetet. Vö. Bl.-Debr., § 134,3.

Nem zárhatjuk ki, hogy ezt a reakciót az a szerkesztő hagyta ki a szövegből, aki a 28-tól kezdődő részt a perikopához illesztette.

Schenke (Wundererzählungen, 340. o.) úgy látja, hogy az imádság a várva várt parúziára vonatkozik, amelynek alkalmával az Emberfia a démonok hatalmas legyőzőjének bizonyul. Ám az ilyen utalásnak semmilyen támpontját nem fedezhetjük fel a 28-tól kezdődő részben.

Az 1 Kor 7,5 esetében ugyanezzel a szövegkritikai problémával találkozunk. A té proszeukhé (imádsággal) kifejezést itt is kibővítették a té nészteia (böjttel) szóval.

Vö. Hengel, Charisma, 88. o., 154. jegyzet.

PL, 92,221.

In Mt 13,6. In: J. H., Waszink, RAC, V, 830. oldaltól. Itt azoknak a szerzőknek neve is szerepel, akik elfogadták Órigenész álláspontját: Khrüszosztomosz, Athanasziosz, Petrus Khrüszologosz, Tours‑i Gergely, Izidor.

Philosztorgiosz, h. e., 8,10.

PL, 92,222.

M. J. Scheeben, Handbuch der katholischen Dogmatik, VI, Freiburg, 1957., 201. o.

II, 85. o.

Dogmatik, I/2., 361. o.

356. o. Vö. Dogmatik, IV/2., 266. oldaltól.

Jesus und Glaube, ZThK 55 (1958) 64-110. o.

95-98. o. - Az «Utrum in Christo fuerit fides» (vajon Krisztusban volt‑e hit?) kérdés a Szentenciák skolasztikus kommentálóinak krisztológiai repertoárjába tartozik. Vö. Petrus Lombardus, Sent., lib. III. dist. 26. cap. 4.; Aquinói Tamás, Summa theol. III. q. 7. art. 3.

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Mk 9,14-29. - Ördögűző imádság - Szentháromság u. 21.

Tamás Szakács

2005-10-11T21:00:18

Szakács Tamás