Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "Skorka Katalin" <skorka@freemail.hu>; "Fabiny Tibor" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>
Elküldve: 2003. május 10. 12:16
Tárgy: Mk 2,18-22. - Lakodalmi böjt - Jubilate (Húsvét u. 3.)

Kedves ’Böjtölők és nem böjtölők’!

Íme néhány adalék a holnapi böjtölés-témához:

Vázlatkísérlet:
Cím: Lakodalmi böjt
Böjtöljünk!
Ne böjtöljünk!
Az új korszak radikalitása

Múlt héten szó volt arról, hogyan keletkezik az új élet. Ebből az is kiderül, hogy az új élet nem maradhat a régi formák között. Nem lehet az új életben a régit cipelni — azt le kell tenni Jézus keresztje alá és elfelejteni a bűnvallás és bocsánat által.

Új bor — új tömlőbe… Az emberiség állandóan azt nyögi, hogy ezt tagadja…
Régi emberek, régi módszerekkel akarnak új(nak hazudott) dolgokat. Holott valójában mindig ugyanarról van szó: a romlott szívről. Megtestesülését tekintve pedig a leggyakrabban ez az ugyanaz a pénzt jelenti. Miért olyan népszerűek az erkölcsromboló, az egészségromboló, az életromboló megmozdulások? A mélyen színvonal alatti valóságshowk, pikáns-zaftos kibeszélőműsorok, bugyuta szappanoperák, uszító badarságok, bárgyú politikai beszédek, ügyetlen manőverek, maszatoló mentegetőzések, mocskos szájú trágárok, felelőtlen népszerűség-keresések, öngyilkos gazdaságpolitika, rövidlátó szabadosság, ilyen és olyan ez meg az — és még ki tudja meddig folytathatnám a sort, míg képes lennék csak egy töredékét is felvázolni annak, ami állandóan, naponta és óránként mérgezi életünket?
A politika is nyögi a új bor új tömlőbe valóságának tagadását, és az egyház is. Hiába volt rendszerváltás, ha a régi tömlőbe került az új bor, a régi emberekkel töltöttük meg az új társadalmi rendszert! Így nem csoda, hogy csupán annyi történhetett, hogy kireped ez a tömlő, és kifolyik a bor…
Most persze könnyű azt hinni, hogy politizálok, sőt, egyházpolitizálok. Nem így van! Mert arról beszélek e jelenségek kapcsán, hogy amíg az ó-ember irányít, addig bizony nincs remény se arra, hogy az új érvényesülhessen. Ez általános modern pszichológiai tapasztalat — de amit a teológia már 2000 éve tételei között őriz!

Meddig lehet még butítani az embereket azzal, hogy már a valóságban is a reklámok hazug világát erőltetik mindenütt az emberekre, hamis újdonságokat kínálva, miközben ókori régiségekről van szó? Meddig lehet elhitetni a tömeggel, hogy a már vészesen repedező tömlő alkalmas az új bor tárolására? Meddig lehet butítani a népet azzal, hogy bármiféle drogfogyasztási enyhítés a törvényben bárki másnak az érdekét is szolgálhatja, mint a droggyártókét — azaz a bűnözőkét?! Meddig lehet még elhitetni azt a tömény hazugságot, amit a médiák kiforgatott világa tár elénk? Meddig lehet felelőtlenül összekeverni és egy kalap alá venni a drogliberalizáció elleni fellépést a provokatív elemek belopódzásából fakadó ‘ellentüntető randalírozással’? Meddig hisszük el, hogy a problémák megoldását nyújthatja az erőszak, akár a szent célért bevetett erőszak? Ez nem Krisztus útja. Ő épp azt az új tömlőt hozta az erőszaknak nem erőszakkal adott feleletében, ami megfelelt az általa hozott újbornak, a megváltásnak.
Mikor vesszük végre észre, hogy nem böjtölhet a násznép, amíg velük van a vőlegény? Volt idő, míg elvétetett az apostoloktól — aztán feltámadása után ismét visszakapták, majd mennybemenetele után ismét elvétetett ugyan, de pünkösdkor, ha már más formában is, de ismét megjelent, és azóta nem hagyja el övéit — ahogyan minden kereszteléskor is elhangzik a liturgia szerint: velünk van minden napon a világ végezetéig.

Bizonyára még temérdek kérdést tehetnénk fel. Szükséges? Hát nem unjuk még nap mint nap? Hát nem érezzük, hogy a pusztulásba vezet ez az út? Nézzünk inkább magunkba, és próbáljuk meg felfedezni az új bort és új tömlőt életünkben, hiszen Krisztus ezt hozta közénk!

Az öröm vasárnapján érdemes körülnézni a világban és házunk táján egyaránt: tud az emberiség valóban örülni? Vannak olyan dolgok — életünk eseményei, apró ajándékok —, amiknek tiszta szívből és felhőtlenül örülni tudunk? Úgy örülni, hogy az ne színjáték legyen, mint a TV képernyőjén és a filmvásznon, megjátszva az extázist? Valódi öröm, nem pedig kábítószer gyilkos bódulatában fogant? Másokkal szívből együtt örülni tudás a káröröm helyett? Örülni egy elejtett mosolynak? Örülni egy kivillanó napsugárnak? Gyermekien örülni egy apróságnak?
Nem tudom. Vajon tud‑e még a világ örülni anélkül, hogy milliókat nyerne, hogy saját érdeke fűződne az örömhöz… Nem inkább az a jó ember, aki mosolytalan arccal, vagy egyenesen szenvedőn tekint ki saját világa ablakán — szeme világán? Nem az a jobb keresztyén, aki Pállal együtt megsanyargatja testét, hogy Krisztushoz formálódjon a szenvedésben? Aki hetente legalább kétszer böjtöl, mert az a kegyes, aki megtartja az előírásokat, a szigorúan odafigyel, nehogy megkísértse az ördög egy-egy apró örömmel se. Hiszen vannak rossz örömök, tiltott örömök is, amelyben csak a paráznák részesülnek bűnösen, amelyben csak a tolvajok nem találnak kivetnivalót, amelyben csak a rágalmazók nem szomorodnak meg, amelyben csak a tiszteletlenek találnak nevetnivaló viccet… Ez a világ öröme.
Úgy élni, hogy az böjtölés legyen, ahogyan az illik — legyen szó akár Keresztelő, vagy épp a farizeusok tanítványairól. Mikor döbbenünk végre rá, hogy az újborhoz valóban új tömlő kell?!? Hogy Krisztus egészen mást hozott közénk,  mint ami addig meghatározta az embereket, amint amit addig ismertek! Hogy Nála az öröm és a böjt nem áll ellentétben! Hogy Nála nem azért kell vagy lehet örülni, mert végre befejeződött a komor böjti időszak, és Húsvét után már szabad falatozni, szabad örülni! Pál, aki Krisztusért megsanyargatta testét, mindemellett tudja, hogy a keresztyén élet titka egy olyan belső, elvehetetlen és mindent legyőző öröm, amely nem tartható magunkban: „Örüljetek az Úrban mindenkor! Ismét mondom: örüljetek.” (Fil 4,4.) Nem véletlenül mondja Urunk a Hegyi beszédben: „Amikor pedig te böjtölsz, kend meg a fejedet, és mosd meg az arcodat” (Mt 6,17.) — Azaz: ne savanyúképpel böjtölj, végleg ne azért, hogy mások lássák rajtad — és nagyra tartsanak érte —, hanem találd meg annak igazi értelmét: az Úrral együttlét örömét!

Értsük meg hát az öröm vasárnapján, hogy kétféle öröm van: Krisztus öröme és a világ öröme, pozitív és negatív öröm. Lehet örülni azon, hogy gyermekünk született — és lehet örülni azon, hogy megakadályoztuk a beteg gyerek születését, nagy nyűgtől szabadultunk meg magunk is, és nagy kíntól szabadítottuk meg a magzatot is… Lehet örülni annak, hogy az Alkotmánybíróság nem támogatta az aktív eutanáziát — és lehet örülni annak, hogy végre megszabadulhatunk egy tehertől, mert nem kell tovább a kórházban látogatni (nemhogy otthon ápolni!) a magatehetetlen hozzátartozónkat… Lehet örülni azon, hogy a szomszéd végre jól megkapta a magáét, és most végre ő járta meg — és lehet örülni annak, hogy végre elismerték munkánkat. Lehet örülni annak, hogy oda nem illő provokátoroknak köszönhetően megakadályoztuk a drogliberalizáció híveinek programját — és lehet örülni azon, hogy 
Az öröm kulcsa az — és ez dönti el helyes vagy helytelen voltát —, hogy Krisztus velünk örülhet‑e. Vagy az apostoli szóval: úgy örüljünk, hogy örömünk az Úrban legyen. A vasárnap zsoltárával pedig úgy fejezhetjük ki: „Örvendj, egész föld, az Istennek!” (Zsolt 66,1.)

Gyakran lebecsülendően beszélünk arról, hogy az egyház kánaáni nyelvet használ, és érthetően, mai nyelven kellene beszélnie. De vajon nem volna‑e ez az az eset, amikor újbort régi tömlőbe (azaz a megszokott emberi fogalmakba) öntünk, és így mindkettő kárba vész?

Figyelemfelkeltő azért az is, hogy most János tanítványai és a farizeusok egy kalap alá kerültek (még azt sem lehet tulajdonképpen biztosan tudni, kik teszik fel a kérdést! — ha a szövegösszefüggés alapján a farizeusok ‘gyanúsíthatók’ is)… Vajon ez csak azért van így, mert mindketten tartották a böjtöt, és így a farizeusoknak van kire hivatkozni Jézus ellen, vagy mert a farizeusok Keresztelő ‘pártján állnak’? — Ez természetesen akár lehetséges is, hiszen Keresztelő a törvény alapján szólított fel megtérésre, és farizeusok is kimentek hozzá megkeresztelkedni — még ha Keresztelő viperák fajzatainak nevezi is őket a szadduceusokkal…

Tanulságos, mennyire átszövi az evangéliumot Jézus kereszthalála. (Ez persze nem csoda, hiszen az egész Biblia, az ÓSZ-gel együtt erre a középpontra irányul.) Nemcsak arról van szó, hogy a passiótörténet a magját alkotja, és arányaival is egyértelművé teszi, hogy itt van a nagyon fontos üzenet, hanem tulajdonképpen minden erre a pontra vezet — most is rejtetten árulkodik Jézus arról, hogy mi lesz a vége: elragadtatik a tanítványoktól a vőlegény! Nem eltávozik, hanem elragadtatik — erőszakos módon…

Érdekes az is, hogy nem azt kérdezik, hogy Jézus maga miért nem böjtöl — hanem tanítványain keresztül támadják…

Újbor — új tömlő. Még mindig a régi pártállami módon gondolkodunk, és pártállástól tesszük függővé a szakmai kérdéseket is, mint pl. Paks? Hirtelen mennyi politikus vált atomenergetikai és nukleáris fizikai szakértővé! Végre jó lenne észrevenni, hogy a társadalmi rend és a politika terén is új tömlő kell az újborhoz! — Sajnos 1 éve tulajdonképpen mindenből pártpolitikát csinálnak, akár közéletről, akár kultúráról, akár gazdaságról, akár szakmai kérdésekről legyen szó. Rettenetes módon még a drogkérdés, és általában a bűnözés is pártprogramok ügyévé vált, pártpolitikusok avanzsáltak addiktológussá és butítják a népet, mondván: vannak könnyű, ártalmatlan drogok… Rombolásuk szándékos, hiszen tudatosan hunynak szemet azok előtt a triviális tények előtt, hogy orvosilag hazugságot állítanak (pl. letagadják, hogy a drog útján gyakorlatilag nincs megállás), és kriminalisztikailag még világosabb, hogy a drogfogyasztás elválaszthatatlanul összeszövődik a bűnözéssel — pl. az a drogos fiatal, akinek ‘bekattant valami’, és megfojtotta Andorka Esztert, felmentést kapjon azért, mert szándékosan egy olyan tudatállapotba dobta magát, hogy elveszítse beszámíthatóaágát?!?

Az új bor új tömlőt kíván. Vagy a másik képpel élve: nem oldható meg az új helyzet a régi ruha toldozásával, legyen a folt vadonatúj akár! A siófoki balesetért nem a fénysorompót kiegészítő leereszthető sorompó tehet, hanem az emberi felelőtlenség—figyelmetlenség—mulasztás! A megoldás nem az, hogy egy tragikus baleset teszi hirtelen fontossá a semmiből, hogy ügyesen helyezkedő látványpolitikusként rádöbbenjünk a vasúti átkelők rendezésének fontosságára!

(Jubileumi kommentár):
„Márk. 2,18–22. Jézus tanítása a böjtről (Mt 9:14–17; Lk 5:38–39).
Az újabb egység az ellentét jogán kapcsolódik az előzőhöz. Míg Jézus ‘könnyelműen’ ül le válogatás nélkül bárkivel enni-inni, addig a farizeusok és János tanítványai gyakori böjtölésükkel homlokegyenest ellenkező magatartásra mutatnak példát. A tanítványokat kérdezik e feltűnő különbség okáról, de Jézus válaszol. Kérdéses formájú válasza példázat, de megfejtése Izráelben könnyű annak, aki tiszta szívvel hallja. Jézusban a Messiás van jelen népe körében, ez az időszak a nagy öröm ideje, ennek pedig Izráel számára jól ismert képe a menyegző. Aki vendége a menyegzőnek (ezt fejezi ki a sémi logikájú hyioi tou nymphónos), az nem lehet ünneprontó; aki másként gondolkozik, az kívülállónak minősíti magát. A másik két példázat az új és a régi világ döntő összeütközéséről beszél: az új posztó folt összehúzódásával szétszakítja az avult ruhát, az új bor szétfeszíti a régi tömlőt, amikor ‘dolgozni’ kezd benne. Új és régi toldozgatása nem megoldás: meg kell tagadnunk egészen a régit, hogy miénk lehessen az új.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata):
„3. A BÖJT (Mk 2,18-22; Mt 9,14-17; Lk 5,33-39)
Keresztelő János halála után a tanítványai zárt csoportot alkottak. A farizeusokkal együtt tartották a Törvényt, és együtt várták a Messiást. Együtt botránkoztak meg Jézuson és tanítványain, hogy nem tartják a szigorú böjtöt. A farizeusok meg is interpellálták [= kérdezték]: Mi dolog…
Jézus felelete döntő kijelentést ad: a násznép (vőfélyek) sem böjtölhet, amíg velük van a vőlegény. A messiási korszakot az Ótestamentum sok helyt lakodalomnak nevezi. — Akkor Jézus a vőlegény. A násznép a tanítványai. Isten Országa itt van Jézusban; ez olyan nagy titok, olyan kibeszélhetetlen öröm, amit csak ujjongva, örvendezve lehet meg‑ és felismerni. De ugyanakkor Jézus — most először —, célzást tesz a maga halálára: de jőnek majd napok, amikor elvétetik tőlük a vőlegény. Az a gyásznak és siralomnak lesz az ideje; akkor majd böjtölnek.
Ezt a gondolatot: Jézusban egy merőben új, más életrend, a megígért üdvkorszak jelent meg, még két más kép is kifejezi: a folt és a tömlő. A régi: rossz, egészen új kell. (Reform vagy forradalom?) Az avult ruhára kár az új folt, a régi, összeszáradt tömlőbe az új bor; mert ami lejárt, azt foltozással javítani nem lehet. Új életformák az új tartalomhoz ! — ez a jézusi tanítás.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„3. VITA A BÖJTRŐL ÉS AZ ÚJ HELYZETRŐL (2:18-22) (Mt 9:14-17; Lk 5:33-39)
2:18. Márk első megállapítása megmagyarázza, hogy János tanítványai, (Keresztelő János megmaradt követői) és a farizeusok (meg azok tanítványai vagy hívei) tartották a böjtöt, valószínűleg amíg Jézus és tanítványai kiadós vacsorát ettek Lévi házában. Az Ószövetség csupán évente egyszer, a nagy engesztelés napján írta elő a böjtöt minden zsidó számára a bűnbánat jeléül (3Móz 16:29), de a farizeusok pártolták a hétfőn és csütörtökön való önkéntes böjtölést (vö. Lk 18:12), mint kegyes cselekedetet. Egy kötözködő kérdésre válaszul Jézus rámutatott, hogy miért nem illik böjtölni tanítványainak (Mk 2:19-22), bár megengedte, ha megfelelően gyakorolják (vö. Mt 6:16-18).
2:19-20. Jézus visszakérdezésével párhuzamot és rejtett analógiát von önmagával. Amint nem helyénvaló, hogy a násznép (a vőlegény rokonai) böjtöljenek (kinyilvánítsák szomorúságukat) a vőlegény jelenlétében, ugyanúgy nem helyénvaló, hogy Jézus tanítványai böjtöljenek (szomorúságukban) addig, amíg velük van a vőlegény.
Jelenléte velük olyan örömteli helyzetet teremtett, mint egy mennyegzős ünnepség, de ez a helyzet változni fog, mert eljön az a nap, (szó szerint ‘napok’) amikor elvétetik tőlük (aparthé, erőszakos eltávolításra utal; vö. Ézs 53:8) a vőlegény (Jézus megfeszítése). A tanítványok akkor majd böjtölni fognak, átvitt értelemben, mert átjárja szívüket a bánat az öröm helyett. Ez az első utalás Márk evangéliumában Jézus bekövetkező kereszthalálára.
2:21-22. Márk első alkalommal írja le Jézus két példázatát. Mindkettőnek tágabb értelme van, mint a böjtölésnek. Jézus jelenléte az övéivel az újdonságok ideje volt (beteljesedés), és jelezte a régi elmúlását. Megpróbálni összekapcsolni az evangélium újdonságát a júdaizmus régi vallásával, olyan hiábavaló igyekezet, mint új posztóból régi ruhára (palaion, ‘a használattól kikopott’) foltot varrni. Amikor az új (kainon, ‘minőségében új’) ruhadarab (pléróma, ‘teljesség’) nedves lesz, akkor összemegy, és a toldás kitépne belőle, az új a régiből, és még nagyobb lyukat csinálna.
Ugyanilyen végzetes eredménnyel jár, ha új (neon, ‘friss’), még nem teljesen kiforrt bort régi tömlőbe tölt valaki, mert szétrepesztené a bor a tömlőt, és odalenne a bor is, a tömlő is. A Jézus által elérhető üdvösséget nem lehet keverni a régi júdaista rendszerrel (vö. Jn 1:17).”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„J)	Ellentmondások a böjt körül (2,18-22)
2,18 Keresztelő János tanítványai és a farizeusok tartották a böjtöt, mint vallási gyakorlatot. Az ÓSZ-ben intézményesítve volt, mint a mély bánat kifejezője. Sokat veszített jelentőségéből, és idővel ceremóniává vált. Megfigyelték, hogy Jézus tanítványai nem böjtöltek, és talán volt egy kis irigység és önsajnálat szívükben, amikor magyarázatot kértek az Úrtól.
2,19-20 Válaszában Jézus a tanítványait lakodalmas háznéphez hasonlította. Ő volt a vőlegény. Ameddig Ő velük van, nincs ok a szomorúság külső kinyilvánítására. De el fognak jönni a napok, amikor Ő elvétetik tőlük; akkor lesz okuk a böjtre.
2,21 Az Úr rögtön hozzátett két illusztrációt, hogy meghirdesse az új korszak elérkezését, amely az előzővel összeférhetetlen. Az első illusztráció egy új anyagból készített foltról szól, amelyet még nem avattak be. Ha arra használják, hogy egy régi öltözéket javítsanak meg vele, elkerülhetetlenül összemegy, és valamelyiknek engednie kell. A régi szövetből készült öltöny gyengébb, mint a folt, és ismét el fog szakadni ott, ahova a foltot varrták. Jézus a régi háztartást hasonlította a régi öltözethez. Isten sohasem szánta arra a keresztyénséget, hogy befoltozza vele a júdaizmust. A keresztyénség egy új kiindulás. A régi korszak fájdalmának, amely a böjtben jutott kifejezésre, utat kell engednie az új örömének.
2,22 A második illusztráció új borról és régi tömlőkről szól. A bőr borostömlők elvesztették rugalmasságukat. Ha új bort töltenének beléjük, az erjedés okozta nyomás szétrepesztené a tömlőket. Az új bor jelképezi a keresztyén hit erejét és örömét. A régi borostömlők a júdaizmus formáit és szertartásait ábrázolják ki. Az új bornak új tömlők kellenek. Nem volt hasznára János tanítványainak és a farizeusoknak, hogy az Úr követőire a szomorú böjtölés terhét próbálták vetni, ahogyan ők gyakorolták. Az új élet örömét és pezsgését hagyni kell kifejeződni. A keresztyénség mindig szenvedett az embereknek azon próbálkozásától, hogy törvényeskedéssel keverjék. Az Úr Jézus azt tanította, hogy a kettő összeférhetetlen. A törvény és a kegyelem ellentétes alapelvek.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„LAKOMA ÉS BÖJT
Márk 2,18-28
Az evangélista téma szerint ölti egyik részletet a másikba, mert lehet, hogy nem éppen azon az étkezésen mentek Jézushoz a más nézeten lévők megkérdezve őt a böjt felöl, de itt minden részlet valamiféle kapcsolatban van az evéssel. — Jézus nem felel arra, hogy János tanítványai, s a farizeusokéi miért böjtölnek. Ennek megvolt — kevesebb ÓSZ‑i, inkább — a hagyományban kialakult előzménye. Azt viszont megindokolja, hogy tanítványai miért nem böjtölnek — most. Ezzel nem tagadja meg Jánossal a közösséget, mint ahogy János is a vőlegény barátjának nevezi magát, akinek betelt az öröme (Jn 3,29). Mégis a csöndes bírálat is helyt kap, ha már a szó kihozta, hogy amíg János — minden aszkétasága ellenére — tudott örömről is szólni, addig tanítványai már csak a zordon, s talán Istent is befolyásolni akaró öngyötrésre helyezték kegyességük súlypontját. Az elhatárolódás közvetett, de határozott. Tanítványainak védelmében az életből vesz Jézus lefegyverző példát. Mert vége a vőlegény várásának, az előkészület idejének. A vőlegény immár megérkezett, s együtt van a násznéppel. Szinte el is feledkezünk közben arról, hogy hol van a menyasszony. A példa nemcsak az életből, de legalább olyan erővel az ÓSZ világából is merít. Azaz a násznép maga a menyasszony, mint a vőlegény szövetséges társa, akit Isten eljegyzett, társul vett magának örökre (Hós 2,21 k). A frigy beteljesülésének ideje semmiképpen nem böjt. Közvetve Jézus még a Lévi házánál történteket is új fénybe állítja.
Nem tagadja azonban, hogy mostani örvendező együttlétük egyelőre átmeneti, s jönnek még borúsabb napok is, amikor az egész násznép böjtölni fog majd. A Jn 16,22 szerint azonban a szomorúság az igazán átmeneti, mert a tanítványság alapvető életérzése mégiscsak az öröm, amit senki el nem vehet. — Jézus most beszél először arról, hogy el fog vétetni a vőlegény a tanítványi közösségtől. Az Ézs 53,8 a LXX szövegében ugyanezt mondja az Úr szenvedő szolgájáról. — A megkülönböztetést a régitől még két hasonlat is szemlélteti. A ruhának megfelelő folt és az új bornak új (bőr)tömlő kell.
Mindazáltal nem dúskáltak a tanítványok a földi javakban, hiszen szombaton tépik a kalászokat, hogy kimorzsolgatva elűzzék éhüket, ami pedig munkának számít. Már a megtett út is kérdéseket vethetne fel — szombaton, ami itt nem esik kifogás alá. Jézus azonban megvédi övéit, s az Írásból Dávidról veszi a példát, aki Abjátár (apja helyett már gyakorló) főpap idejében egyszerűen bement az Isten házába és megette az egy hete oda kitett szent kenyereket, és nem vétkezett. Mert az ember előbb teremtetett, mint lett a szombat, s az utóbbi van az előbbiért, s nem megfordítva. Az Emberfia, Jézus úgy ura a szombatnak, hogy betölti és helyrehozza felüdülést adó eredeti, törvény adta(!) rendeltetését (2Móz 20,8k, főként pedig az 5Móz 5,12kk).”

(Dóka Zoltán: Mk evangéliuma):
„13. Böjt? 2,18-22 (Mt 9,14-17; Lk 5,33 39)
(18) János tanítványai és a farizeusok böjtöltek. Jönnek és azt mondják neki: Hogy van az, hogy János tanítványai és a farizeusok tanítványai böjtölnek, a te tanítványaid viszont nem böjtölnek? (19) És azt mondta nekik Jézus: Böjtölhetnek a lakodalmi vendégek, amikor a vőlegény velük van?! Ameddig velük van a vőlegény, nem böjtölhetnek. (20) De jönnek majd napok, amikor elvétetik tőlük a vőlegény, és akkor böjtölni fognak azon a napon. (21) Senki sem varr foltot új posztóból régi ruhára; különben a toldás kiszakít abból, az új a régiből és nagyobb szakadás támad. (22) És senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; különben a bor szétrepeszti a tömlőket, s mind a bor kárba vész, mind a tömlők.
A vitabeszéd-gyűjtemény újabb témája a böjtölés. Ez is ütközőpont Jézus és a zsidó vallásosság között. De az előző szakaszhoz hasonlóan itt is a húsvét utáni egyház szituációja van a háttérben. Erre mutat, hogy a vád csak a tanítványokat éri. Arról szó sem esik, hogy vajon maga Jézus böjtölt‑e vagy nem. De mivel Jézus ‘felelős’ a tanítványokért, őt kérdezik s ő válaszol. Persze a válasz is tipikusan húsvét utáni megfogalmazás. Ráadásul nincs egységes gondolatmenete, felépítése. A szerkesztés benyomását kelti. A gyülekezeti használat során bővülhetett s ebben valószínűleg szerepe van Márknak is. Így a 21-22. vk-ben már nincs szó a böjtről. Jézusnak ezt a más (ma már ismeretlen) helyzetben elmondott hasonlatpárját talán maga Márk kapcsolta ide. De a 19-20. vk. sem problémamentesek. A 18. v. vádja megállapítja, hogy Jézus tanítványai nem böjtölnek. Jézus ezt helyesli és a lakodalmi hasonlattal meg is magyarázza (19a). Eddig tart a kiinduló kérdésre adott válasz. A folytatás viszont kiegészíti ezt azzal, hogy ‘jönnek napok’ (ti. húsvét után), amikor majd elesik a vád, mert ‘elvétetik a vőlegény (= Jézus)’ és ‘a lakodalmi vendégek (= a tanítványok)’ böjtölni fognak. A kiegészítés tehát (19b.20.vk.) meglepő fordulatot hoz: a tanítványok Jézus földi idejében nem böjtölnek, de húsvét után már igen, és Jézus mindkettőt helyesli. Feltételezhető ez a kettősség Jézusnál? Aligha! Miért volt szükség a kiegészítésre? Azért, mert a húsvét utáni zsidókeresztyénség már igen korán visszatért a böjthöz, s ennek igazolását Jézussal mondatta ki. Így a kiegészítés az egész szakaszt ellentmondásossá teszi. Ez persze a nagyszinoptikusoknál kevésbé probléma, mert náluk Jézus maga is böjtöl (Mt 4,2; Lk 4,2), sőt Máténál tanít is a böjtről (6,16-18). De Márknál Jézus nem böjtöl (vö. 1,13!), s az itteni kiegészítés ellene mond egész koncepciójának (vö. 7,1-23). Hogyan értette ő ezt a hagyományból átvett szakaszt, s mit válaszol végül is a böjt kérdésére? A szöveg elemzésével keressük a választ.
18 Hol s mikor történt? — nem tudjuk meg. Csak a téma fontos. A zsidóságban a böjt egyetemes alkalma évenként a nagy engesztelési ünnep volt, valamint Kr. u. 70-től a templom pusztulásának emléknapja. Egyetemes böjtöt tartottak nagy csapások idején is (háború, éhség, szárazság stb.). Ilyenkor a böjt a bűnbánat és a gyász kifejezője volt. Ezeken kívül egyes kegyességi csoportok tagjai külön, önkéntes böjtöt is vállaltak magukra. Ez történhetett hónapokon, sőt éveken át vagy a hét bizonyos napjain. Így a farizeusok hetenként kétszer, hétfőn és csütörtökön tartottak böjti napot (Lk 18,12). Tartalmilag a böjt teljes vagy hosszabb böjt esetén részbeni lemondást jelentett az étkezésről, a szokásos öltözködésről, mosakodásról, hajápolásról, valamint a házasélettől. A böjt egészségügyi és önfegyelmező értéke kétségtelen (vö. 1Kor 9,25-27). Vallástörténeti népszerűségét azonban nem ennek, hanem annak a hitnek köszönheti, hogy a böjttel az ember valamiképpen hatni tud Istenre, tehát Istent lekötelező vallásos teljesítményt visz végbe. Ezért kapcsolódik gyakran az imádsághoz, amelynek különös nyomatékot ad. A zsidó kegyesek, főként a farizeusok szerint az önként vállalt böjt engesztelést szerez a nép bűneiért és sietteti Isten országának eljövetelét.
Hasonlóan fontos szerepe volt a böjtnek Keresztelő János tanítványai, ill. a későbbi Keresztelő-szekta kegyességében. Lehet, hogy a szakasz eredeti megfogalmazása csak rájuk vonatkozott (vö. Mt 9,14!) és egy későbbi átdolgozás során kerültek bele a farizeusok, hogy így az egész zsidósággal konfrontálja a keresztyén álláspontot a böjt kérdésében. Mindenesetre a farizeusoknak nem voltak tanítványaik. A kifejezés nyilván a ‘János tanítványaival’ való párhuzamból ered. A szituáció leírása mindhárom szinoptikusnál eltér. Márknál egészen felismerhetetlenek a kérdezők. Talán tudatosan is: mindenki, az egész zsidóság kérdez.
A kérdezők vádként mondják ki a tényt: Jézus tanítványai nem böjtölnek. Nyilván maga Jézus sem böjtölt (vö. Mt 11,18k = Lk 7,33k). Ez a vonás is ahhoz a botrányhoz tartozik, amit Jézus igehirdetése és egész magatartása jelentett a zsidó kegyesség számára. A böjtölő és böjtöt hirdető Jézus képe a nagyszinoptikusoknál húsvét utáni visszaesést jelent a zsidó kegyesség szintjére. Miért mellőzte Jézus a böjtöt? Erre felel Jézus hasonlata.
19a A lakodalom a zsidóságban — és általában a régi keleten — az öröm különleges alkalma volt. Ünnepnapnak számított. Ünnepeken pedig egyenesen tilos volt a böjtölés. Az általában 7 napig tartó lakodalom akkor kezdődött, amikor a vőlegény megjelent a lakodalmas házban. A jó hangulatról a vőlegény barátai gondoskodtak. Valószínűleg rájuk céloz a uioi tou numfwno" = hüioi tou nümphónos kifejezés. Még fontosabb, hogy már az Ótestamentum a jegyesség képével szemlélteti Isten és a választott nép kapcsolatát (Ézs 61,10; 62,5; Hózs 2,18-22). A lakodalom a végső üdvösség ideje. Ez a képanyag Jézus korában is eleven volt. A rabbinista teológia is használja. Innen ered az Énekek Éneke allegorikus alkalmazása is Isten és Izrael kapcsolatára (vö. Mt 22,1-14par; 25, 113; Jel 19,7k).
Jézus hasonlata egész igehirdetésének súlypontjára mutat: itt van, jelen van a végső, üdvösséges idő. Maga Isten van jelen kegyelmével és jóságával. Ezért nincs se szükség, se lehetőség másra, csak az örömre. Isten jelenlétének ez az örömideje értelmetlenné tesz minden vallásos teljesítményt, amellyel az ember hatni akar Istenre, hogy kegyelemre hangolja őt. Isten kegyelme, bocsánata nem válasz, nem ellenszolgáltatás az ember vallásos buzgóságára, hanem az ő szabad jóságának ajándéka. Böjtölni tehát ebben az örömidőben ugyanolyan képtelenség (itt van a hasonlítási pont!), mint egy lakodalomban (vö. 1,13 magy.). — De mivel indokolja Jézus, hogy valóban itt a végső örömidő? Semmivel! Egyszerűen állítja. S éppen ezzel mondja ki rejtve (implicite) hallatlan személyes igényét: mert ő itt van s ezt állítja, azért van itt a végső örömidő. A hasonlatot nem önmagáról mondja. Nem ő a ‘vőlegény’. Ez csupán a lakodalom képanyagához tartozik, és csak később alkalmazták Jézusra, ahogy Mt 25,1kk-ban is. Jézus a hasonlat érvényességét, igazát köti önmagához. Mert ő itt van, azért van itt az üdvösség ideje, azért lehet úgy örülni és ujjongani, mint egy lakodalomban s azért nem lehet (mh dunantai = mé dunantai) böjtölni. Ez a radikális indokolatlanság rejti éppen Jézus isteni igényét, amelyre csak hittel vagy kereszttel lehet válaszolni.
19b-20 A húsvét utáni kiegészítésben persze már az implicit igényből explicit krisztológia, a hasonlatból allegória lesz, s Jézus azonosul a vőlegénnyel. A kiegészítés tendenciájára már utaltunk: igazolni a húsvét után újra bevezetett böjtölést. 19b, amely Máténál és Lukácsnál hiányzik (Márk utáni betoldás?), hangsúlyozza, hogy 19a csak Jézus földi idejére (oson cronon = hoson chronon) érvényes és ezzel előkészíti a 20. verset. Vitás, hogy az ‘elvétetik’ kifejezés mire vonatkozik (apairesqai = apairesthai csak itt az egész ÚT-ban!). Lehetne a mennybemenetelre gondolni. A szó azonban inkább erőszakos elragadást jelent, s ezért valószínűbb, hogy Jézus halálára utal. Ilyen értelmű fordulatot találunk Ézs 53,8-ban is.
A ‘jönnek majd napok’ apokaliptikus szóhasználat. Lukácsnál az Ember Fia eljövetele előtti borzalmakra utal (vö. Lk 17,22; 19,43; 21,6; 23,29). Vagyis: Jézus halála után a tanítványok magukra maradnak, és ebben a nehéz, apokaliptikus időben szükségük lesz majd a böjtölésre. Ennek a tipikusan apokaliptikus szemléletnek azonban az Újszövetség számos rétege ellene mond. Így különösen éppen maga Márk. Szerinte a megfeszített Jézus az evangélium által húsvét után is jelen van a világban (vö. Bev. C. 3.), s ezért a húsvét utáni idő is az üdvösség örömideje.
Bizonyára Márk korrigáló ellenvéleményét jelzi, hogy a 20. vers végéhez hozzáfűzi: ‘azon a napon’. A mondat értelme így szinte érthetetlenül nehézzé válik, de annyi világos, hogy a ‘napokat’ egyetlen napra korlátozza. (A hozzáfűzést Máté elhagyja, Lukács többes számra változtatja vissza!) Mi lehet az értelme ennek a korlátozásnak? Melyik napra céloz Márk? A kutatók négy lehetőségre gondolnak: hetenkénti pénteki böjtnap, páskanapi böjt, nagypénteki böjt, nagyszombati böjt. Legtöbben az elsőt tartják a legvalószínűbbnek. Az 1. század fordulóján keletkezett Didaché nevű keresztyén irat azt mondja, hogy a keresztyének ne kövessék a képmutatókat (= zsidók), akik hétfőn és csütörtökön böjtölnek, hanem ők szerdán és pénteken böjtöljenek. Lehet, hogy korábban csak egy heti böjt napja volt a keresztyéneknek, péntek, és ennek a korábbi gyakorlatnak a nyomát őrzi Márk szövege. Így a régivel összeférhetetlen ‘új’, amire a záróversek céloznak (21k), abban állt, hogy a keresztyének egy új napot választottak a böjtölésre. Persze a böjt így is megmarad, s ez mutatja, hogy milyen messze vagyunk itt már a szakasz kiindulásától, ahol még a tanítványok egyáltalán nem böjtölnek s Jézus ezt megindokolja. — Magam még egy lehetőségre gondolok. Márk talán nem hetenként (vagy évenként) ismétlődő pénteki napokra gondolt, hanem arra az egyetlen péntekre, amelyen Jézus ‘elvétetett’, tehát meghalt. Ez a nap valóban nem volt ‘lakodalom’ a tanítványok számára, hiszen nem volt velük a ‘vőlegény’. Talán a böjtölést is szimbolikusan érti itt: nélkülözték Jézust, a ‘kenyeret’ (vö. 8,14 magyarázatát!). Ha ez a megoldás helyes, akkor Márk konzekvens marad egész koncepciójához és magához Jézushoz, aki bizonyára nem gondolta ideiglenesnek a böjt mellőzését, és aligha szólt tanítványainak egy később lehetséges kompromisszumról. Éppen ezt mutatja a két záróvers.
21-22 Jézus kettős hasonlata persze nem a böjt konkrét kérdésére vonatkozik, hanem általában jellemzi Jézus egész művét a zsidó kegyességhez való viszonyában. Önmagában egyik hasonlatnak sincs vallásos vonatkozása, hanem mindegyik egy-egy foglalkozási ág szabályát közli szakszerűen. Lehet, hogy Jézus a profán népi bölcsesség-mondások anyagából merít. Érdekes, hogy Jób 13,28 (LXX)-ban is együtt szerepel a pusztuló tömlő és ruha. Közvetlen kapcsolatról azonban aligha lehet szó.
A hasonlatpár legtisztább formáját Márknál találjuk. Máté és Lukács allegorizálják a keresztyén böjtölés kompromisszuma irányába, különösen a második hasonlatot. Sok mai magyarázó is ezt teszi Márk szövegével. Valójában a két azonos értelmű(!) hasonlatban egy vonás a döntő: új és régi összeegyeztethetetlen! Ez a radikalitás jellemző Jézusra. Ha nem is ismerjük az eredeti szituációt, kétségtelen, hogy az is vitahelyzet volt. A két hasonlat radikalitása ugyanolyan mély, mint 19a‑é. Ott is, itt is valami képtelenségről, egymást kizáró ellentétről van szó. Nyilván ezt fedezte fel Márk, s ezért zárja így a szakaszt. Nem valami újat akar még mondani, hanem aláhúzni — most már a kompromisszumot (19b20. vk.), mint félreértési lehetőséget is kizárva — Jézus eredeti és egyértelmű szavát a böjtről: Isten kegyelmének örömideje van, s ezért Jézus tanítványai számára a böjtölés, mint Istenre hatni akaró vallásos teljesítmény, képtelenség. — Márk egész könyvének egyik legértékesebb vonása az, hogy érvényesíti Jézus igehirdetésének radikalitását, amelytől az egyház mindmáig annyiszor visszahőkölt.”

(Joachim Gnilka: Márk):
„9. A böjtre vonatkozó kérdés (2, 18-22)
18.	János tanítványai és a farizeusok böjtöltek. Jönnek
és azt mondják neki: Hogy van az, hogy János
tanítványai és a farizeusok tanítványai böjtölnek,
a te tanítványaid ellenben nem böjtölnek?
19.	És azt mondta nekik Jézus: Böjtölhetnek a
lakodalmi vendégek, amikor a vőlegény velük van?
Ameddig velük van a vőlegény, nem böjtölhetnek.
20.	Jönnek majd azonban napok, amikor elvétetik
tőlük a vőlegény, és akkor böjtölni fognak azon
a napon.
21.	Senki sem varr foltot új posztóból régi ruhára;
különben a toldás kiszakít abból, az új a régiből
és nagyobb szakadás támad.
22.	És senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; különben
a bor szétrepeszti a tömlőket, és kárba vész mind
a bor, mind a tömlők; hanem az új bor új tömlőkbe
való.
Elemzés
Ebben a hely‑ és időmegjelölést nem tartalmazó perikopában világosan láthatók az irodalmi törések. Az olvasó számára értékes felvilágosítás után, amely meghatározott zsidó csoportok böjtjére vonatkozik, bíráló kérdés következik: Jézus tanítványai miért nem alkalmazkodnak e böjtölési szokásokhoz? A válasz képnyelven fogalmazódik meg, amelynek jelentése annyiban világos, amennyiben a vőlegény jelenlétében értelmetlennek tünteti fel a tanítványok böjtölését. Ehhez jól kapcsolódik a foltról és a borról szóló képes beszéd a 21. és a 22a versben. Ezek érthetővé teszik, az új nem egyeztethető össze a régivel. A két kép általános jellege miatt feltételezhetjük, hogy e kettős mondás tagjai eredetileg elkülönülten szerepeltek a hagyományban. Meglepő mozzanat a tanítványok majdani böjtjére vonatkozó betoldás a 19b.20 versben. Helytállónak látszik az az észrevétel, hogy ez a kitekintés csak járulékosan került a perikopába. Ennek ellenére nem kell a 19b szövegét Márk utáni glosszának nyilvánítanunk (azt a tényt ugyanis, hogy másodlagos beszámolókból hiányzik, magyarázhatjuk azzal, a túlterhelt márki szöveggé rövidítették), és ugyanígy a 20. verset sem szükséges közösségi félreértésnek tekintenünk. Inkább úgy látszik, a perikopa éppen azáltal bizonyult átadásra érdemesnek, hogy kitekintett a Márkot megelőző hagyomány szintjére. A 22b vers is később kapcsolódott a szöveghez, mert megtöri a kettős mondás párhuzamát.
Hogyan kell elgondolnunk a perikopa keletkezését? Bultmann számára a 19a képnyelve a kiindulási pont. Ez szerinte úgy jött létre, hogy amikor időszerűvé vált a keresztény közösség és a Keresztelő szektája közötti viszony kérdése, a 18b verset bölcs mondássá bővítették. Dibelius a 19b.20 verset vaticinium ex eventu-nak (eseményen alapuló jóslatnak) tartja ugyan, de azt állítja, a perikopát sosem hagyományozták át e rész nélkül. A közösség a perikopával saját böjtölési gyakorlatát akarta igazolni. Ebben az esetben ellentmondásosnak látszik azonban a bevezető kérdés. E szemrehányó kérdés alapján az ember egyértelműen a böjtölés hiányának igazolását várja, és nem valamiféle (megváltozott) böjtölési gyakorlatra történő utalást. Aligha kell azzal számolnunk, hogy a 19a verset a 19b.20 szerkesztői beillesztésekor átdolgozták. A visszakérdezés önmagában nézve nem állítja a menyegzős napok befejeződését. — A bevezetőben a böjtölők meghatározása ügyetlenül történik. Az erkhontai (jönnek) igéhez tartozó alany most János tanítványai és a farizeusok, akik János és a farizeusok tanítványainak mondják magukat. A kai erkhontai (és jönnek) jó bevezetés a perikopához. A kérdésfeltevők eredetileg határozatlan személyek voltak. A 18a a márki szerkesztés eredménye. A «farizeusok tanítványai» a 18b-ben (János tanítványai mellett) elhagyhatók. Ehhez járul az, hogy a farizeusoknak nem voltak tanítványai, de az írástudóknak igen. A farizeusok tanítványait ugyanaz a szerkesztő ‘vezette be’ a szövegbe, mint aki a Jézus tanítványainak böjtjére vonatkozó észrevételt (19b.20) is megtette. Számára a farizeusok voltak a fontosak.
A hagyományban jelentős hangsúlyeltolódást vehetünk észre. Kezdetben János és Jézus tanítványai állnak egymással szemben. Az előbbiek aszketikus módon, az utóbbiak az üdvösség idejének örömében élnek. A következő szinten az ellentét a közösség és a farizeusok között húzódik. Immár eltérő böjtölési gyakorlatokról van szó. Emellett Jézus közössége új indítékot kap a böjtöléshez.
Nehéz megállapítani, hogy a 21. verstől kezdődő mondáscsoportot miért kapcsolták a szöveghez. Márk minden bizonnyal már az őt megelőző mintákból vette át, mert egyébként valamilyen összekötő szöveggel (például: kai elegen autoisz: és mondotta nekik) kapcsolta volna a részlethez. Talán leghelyesebb annak feltételezése, hogy a 21 és 22a, vagyis a kettős mondás, már a hagyomány első szintjén (a János tanítványaitól való elhatárolódásként) a szöveghez tartozott. Ez ugyanis kiemeli az újdonságot, amelyet az üdvösség ideje hozott. A 22b verset ezzel szemben (a farizeusoktól való elkülönülésként) a második szinthez kell sorolni. Itt az a fontos, hogy új kifejezésformákat kell találni a vallásos élet számára («új bort új tömlőkbe»). A 21. versben szereplő to kainon tou palaiou (az új a régiből) szavak nem szükségesek, és a szerkesztőnek tulajdonítandók: valószínűleg az új tanításhoz igazodó (vö. 1,27) Márk értelmezése. Egyébként az evangélista megőrizte volna a kettős mondás legősibb formáját.
Formai szempontból a perikopa a maga bővített, végső alakjában ‘kevert’ alkotás. Vitabeszéd jellege van, de nem tekinthetjük tiszta formájú vitaszövegnek, mert hiányzik belőle a konkrét helyzet pontos megadása (miként a Mk 2,15ben vagy 2,23-ban). Az általános utalás a böjtre a 18. versben nem illik ehhez a formához. Helyesebb, ha apoftegmának tekintjük, jóllehet a 19. verstől kezdődő jézusi válasz túllépi a bölcs mondás méreteit. Emellett a perikopa a jelenből a jövőbe lépés által prófécia jelleget is ölt, s mivel egy képzeletbeli nézőpontból a közösség jövőbeli gyakorlatát Krisztus sorsától teszi függővé, krisztológiai érdeklődéséről is tanúságot tesz. Minthogy azonban a perikopa fő témája a böjt kérdése, a hangsúlyt Jézus bölcs mondásban megfogalmazódó útmutatására kell helyeznünk. A 21. verstől kezdődő mondások, amelyek a szabás és a pincemesterség világából veszik képeiket, a bölcsességi irodalomban hasonló módon megtalálható bölcsességi szabályok csoportjába sorolandók.
Magyarázat
18. A bevezetés azonnal a vitatott témára, a böjtre irányítja a figyelmet. Egy szigorú irányzat képviselőiként bemutatásra kerülnek János tanítványai és a farizeusok. A zsidóság ismerte a nyilvános és a magánjellegű böjtöt, és megkülönböztette a törvény által előírt böjtölést a szabadon vállalttól. Az utóbbi a Kr. e. utolsó két évszázadban erősebben meghonosodott bizonyos zsidó körökben, itt most erre történik utalás. A böjt általános indokai között megtaláljuk az Isten előtti megalázkodást, a bűnökért való engesztelést és a kéréseket. Minthogy a szöveg semmilyen konkrét böjtölési alkalmat nem jelöl meg az említett két csoport esetében, nem szabad azt gondolnunk, hogy János tanítványai János halála miatti gyászböjtöt tartottak. Különbséget kell azonban tennünk a perikopa (fent bemutatott) hagyománytörténetén belül a böjt megítélésében és ugyanígy — mivel a farizeusok, illetve a farizeusok tanítványai csak később jelennek meg a szövegben — János tanítványainak és a farizeusoknak böjtjét illetően. E megkülönböztetés a 19a vers alapján történik, amely eredetileg a János tanítványainak magatartására adott válasz volt.
19a. Jézus tanítványai nem böjtölnek, és ezáltal elkülönülnek János tanítványaitól. Ezt a jámbor érzületet sértő magatartást a menyegzőről szóló képes beszéd alapozza meg. A menyegző a messiási üdvösség idejének jelképe. E képnek hosszú története van, amely a prófétáknál kezdődik, akik Jahve és népének kapcsolatát házassági szövetséghez merték hasonlítani. A menyegzős lakoma, illetve a nászterem fiai a vőlegénynek a menyegzőre meghívott barátai, vagyis a lakodalmi vendégek. Ha a 19a verset önmagában nézzük, a «vőlegény» nem allegória, s nem krisztológiai cím, miként ezt a 19b.20; Mt 25,1-tól; Jn 3,29 versekben látjuk. Egyszerűen az üdvösség idejének boldogságát írja le, amely nem nyilvánvaló, hanem a tanítványok örvendező magatartása ábrázolja. Minthogy a megszólás tárgya nem Jézusnak, hanem tanítványainak cselekvésmódja, amely azonban azt figyelembe véve történik, hogy ő is közöttük van, a képnyelv e rejtett krisztológiai tanítása miatt krisztológiai jelleget ölt. János tanítványai mesterük szigorú életvitelét és aszkézisét követik.
Történeti értékelés
Fel kell vetnünk Jézus viselkedésének problémáját és a kérdést, hogy a 19a hiteles jézusi kijelentés‑e. Biztosan számolnunk kell azzal, hogy a tanítványok ‘nem-böjtölésének’ mintája Jézus hasonló viselkedése. Az üdvösség idejének boldogságát a földi Jézus tevékenysége eredményezte. A képnyelv apoftegma jellegű alkalmazása a János tanítványaitól való elhatárolásra, ami a versengésnek még semmilyen jelét sem mutatja, természetesen inkább a közösségi alkotás ténye mellett szól. Ez az apoftegma-alakzatra is érvényes. Maga a kép azonban tökéletesen illik Jézus helyzetéhez, és jézusi. Feltételezhetjük, hogy eredetileg a bűnösökkel való étkezés igazolására szolgált (vö. Mt 11,18-tól és párh.).
19b-20. A 19b vers már előkészíti az átmenetet a megváltozott helyzetbe, amelyet világosan a 20. vers fogalmaz meg. Ezt a szituációt az jellemzi, hogy Jézus elvétetik a tanítványoktól. Új tárgyalási szinten megtörténik a farizeusoktól való elhatárolás is. A vőlegényt elragadja a halál. Ezt a szöveg az elragadás (aparthé) sémájához folyamodva fogalmazza meg, ami azonban nem ad alapot krisztológiai végkövetkeztetésekre sem a felmagasztalás krisztológiájának, sem Jahve szolgájának gondolatkörében. A «jönnek majd napok» formula eszkatologikus eseményről ad hírt. Vitatott kérdés, hogy milyen területen kell keresnünk azt a pontot, amelyen a földi Jézus ideje szembeállítandó elragadásának idejével. Csak az öröm és a gyász idejét (vö. Jn 16, 16-24) kell egymással szembesítenünk (mint ahogy a Mt 9,15a sugallja), vagy a nem-böjtölés és a böjtölés szakaszait? Ha a háttérben a farizeusokkal való szembenállás húzódik meg, csak a második terület jöhet számításba. Ám ez az értelmezés is problémákat okoz. Ezek főként az időbeli kiterjedést feltételező «napok» és a meghatározott időpontot jelentő «azon a napon» kifejezés közötti átmenettel állnak kapcsolatban. Ráadásul a korai keresztény böjtölési szokásokról nem sokat tudunk. Szórványos említés történik ezekről az ApCsel 13,2-től kezdődő részben és a 14,23-ban. Úgy látszik, a böjtnek nem volt alapvető jelentősége, és csak a zsidó-keresztény közösségekben kezdett nagyobb szerepet játszani, ahol a zsidóságban is követett szokásokat kezdték folytatni. A Didakhé 8,1 már feltételezi, hogy a közösségben szerdán és pénteken hetente böjtölnek. Ezáltal a keresztény gyülekezet elhatárolódott a zsinagógától, amelyben hétfőn és csütörtökön volt a böjt. A pontos ekeiné hémera (az a nap) kifejezés csak a keresztény közösség határozott (heti vagy évi) böjti napjára utalhat. A 19a-tól a 19b.20-hoz való átmenet néhány ember számára bizonyára csalódást okozó visszalépést jelent. Nem sikerült megőrizni a kezdeti lelkesedés légkörét. A döntő azonban az, hogy milyen lelkülettel böjtöl a közösség.
A gyülekezet Jézus halálára emlékezve tartja a böjtöt. E fejlődés értékeléséhez összehasonlításul a szöveg hatástörténetét kell szemügyre vennünk.
21-22. A gyakorlati életbölcsességet tükröző kettős mondás értelmetlen cselekvést tár az olvasó szeme elé. A «senki sem teszi ezt vagy azt» szavakat kiemelő mondatok más szövegekben a helyes cselekvésre utalnak (Mk 4,21) vagy tényt alapoznak meg (3,27). Egy kidolgozatlan posztódarab, úgy ahogyan az a szövőműhelyből kikerül, nyilvánvalóan nem alkalmas foltnak. Hasonlóképpen: az új bor megrepeszti a régi tömlőt. Boros tömlőként birkáról vagy kecskérő egészben lenyúzott állati bőrt használtak. A kettős mondás lényege feltehetően az új és a régi összeegyeztethetetlen voltának kiemelésében áll, illetve attól óv, hogy az újat a régi foltozására próbáljuk használni. Voltak, akik arra gondoltak, hogy e mondás a teljes veszteségtől akar megóvni, illetve a régi megőrzésére szólítja fel az embert: ez azonban olyan értelmezés, amelyet csak a logionnak a Tamás-evangéliumban szereplő változatából vagy a Lk 5,39-ből (vö. Sir 9,15) vezethettek le.
Minthogy a mondás, amely elsősorban profán életszabály, csak a szövegösszefüggésben nyeri el sajátos értelmét, rá kell kérdeznünk eredetére. Valószínűleg Jézusra vezetendő vissza. Emellett szól a hétköznapi kép pontos alkalmazása is. Jézus igehirdetésében az újat főként Isten országával kell azonosítanunk, amelynek üdvöt hozó erői működni kezdenek, és kérdésessé teszik a régit, vagyis mindazt, ami addig érvényben volt. A régi ruha képe azonban nem áll kapcsolatban a világ köpenyének kozmikus képzetével. A bor az üdvösség idejének szimbóluma. A böjt szövegösszefüggésében a kép az új szabadságot hangsúlyozza, amelyet Jézus a tanítványoknak adott, akiket megszabadított a formalista kötelékektől, hogy alkalmassá tegye őket a szeretetre. Ez a kép a farizeusokkal folytatott vita kereteibe illeszkedik, amint ezt a szöveghez fűzött («az új bor új tömlőkbe való») befejező mondat is megerősíti. Ettől kezdve azonban a közösség új böjtölési gyakorlatára is vonatkozik.
Összefoglalás
A márki szerkesztést illetően megjegyzendő, hogy ismételten visszatér az alapvető problémához. Ha igaz a feltételezésünk, hogy a 21. versben szereplő «az új a régiből» kifejezés az evangélista betoldása, megint a régi és az új szembenállását látjuk. Ezt erősítik az éles ellentétek (vö. 3,6) és a teljes szövegben található egyéb elvi megállapítások (vö. 7,3-tól és 19). E szempontból a perikopa a vámosokkal folytatott étkezés után a jézusi új tanítás bemutatásának szerepét tölti be.
Hatástörténet
A perikopa a későbbi időkre inkább közvetett módon gyakorolt hatást. E tény tanulságos, ám egyben problémát is jelent. A szöveg nem rendelkezett kezdeményező jelleggel, hanem többnyire lezárult fejlemények megerősítésére használták. A kétnapos heti böjt megjelenése — miként ezt a Didakhé 8,1 igazolja — a zsidó gyakorlat átvételén alapul. E szokás kiigazítása a napok áthelyezésében állt, aminek nincs különösebb jelentése. Hermasz Pásztor című műve, amely ugyancsak zsidó vonásokat hordoz, a böjt indokaként csak az Úr tetteiért adott hálát jelöli meg (példázat 5,1,1). A heti pénteki böjtöt kimutathatóan először csak Caesareai Euszebiosz köti össze szövegünkkel és a Krisztus szenvedésének emlékezetével. A böjt gyakorlata megelőzi jelentéssel való felruházását, mint ahogyan ez egyébként a zsidóságban is történt. A böjtöt illetően Ágoston is beszél a memoria passionis-ról (a szenvedés emlékezetérő), de ezt a gondolatot nem a Mk 2,18-tól kezdődő részből vezeti le, hanem abból a felfogásból, amely a böjtöt Isten előtti megalázkodásnak (humilitas) tekinti, és amelyet összefüggésben lát a megalázkodásnak tartott (Fil 2,8) jézusi halállal.
A heti böjt mellett az évenkénti húsvéti böjt is igazolást nyer, amelyet apostoli hagyományként adnak át és a Jézus elragadása miatti gyászként értelmeznek. Az apostoli hagyományt először valószínűleg a Héberek szerinti evangélium-ban található Jakab-legendából vezették le, amely szerint Jakab az árulás éjszakáján esküt tett, hogy gyász-böjtöt fog tartani. Ezt a húsvéti böjtöt könnyen kapcsolatba hozhatnánk a Mk 2,18-tól kezdődő résszel, de a nyomon követhető hagyomány azt a benyomást kelti, hogy e szokás motívuma kezdetben a parúzia várása volt, amelyet éppen húsvét éjjelére reméltek. Megjegyzendő, hogy a perikopa későbbi története nemcsak a böjt meghirdetését tükrözi, hanem a tanítványoknak a jegyes jelenléte miatti ‘nem-böjtölését’ is, ami bizonyos szempontból problémának bizonyult. Minthogy a közösség megőrzi a böjtölési szokásokat, különféle utakon keresik annak a feszültségnek feloldását, amely a «nem böjtölhetnek» és a «mégis böjtölniük kell» kijelentések között húzódik. Az egyik típusú megoldást a későbbi időben a liturgikus naptár nyújtja, amely a gyász böjtjét a nagyböjt keretén belül a húsvét előttre teszi, míg az ötvenedvasárnap meghatározta ‘nem-böjtölés’ örvendetes idejét a húsvét és a pünkösd közé helyezi. Kétes értékű az a másik megoldás, amely a közösség böjtjét minőségileg különbözteti meg a zsidóság (= farizeusok és János tanítványai) böjtölésétől. Ez úgy értékeli a böjt elhagyását, mint a tanítványoknak adott engedményt Jézus földi életének időszakára. Ez a megoldás nagyon kétséges az ellenfeleket (zsidókat) illető hitelrontás ténye miatt: az ő böjtjük indokait a keresztények csökkent értékűnek tartották. Végül az allegorikus értelmezés is különféle válaszokat tesz lehetővé. A vőlegény elragadásának tényét lehet úgy értelmezni, mint a Krisztussal való közösség megszűnését, amit a bűn okoz. A böjt pedig a bűnbánat, a kiengesztelés és a bűnbocsánat vágyának kifejeződése. A «nem böjtölhetnek» kijelentést olyan kifejezőeszköznek is tarthatjuk, amely a közösséget a Krisztussal való kapcsolat miatt eltöltő öröm szimbóluma, illetve a tanítványok böjtölését allegorikus utalásnak tekinthetjük arra a vágyra, amellyel a közösség Krisztus parúziájának tanújává akar lenni. A szöveg utótörténete értésünkre adja, hogy a böjt indokát csak fokozatosan kezdték a Mk 2,20-ban látni (vagy újrafelfedezni), és nem ez maradt az egyedüli motívuma. A szenvedés emlékezete mint «igenlő válasz a kegyelemnek arra a megjelenési módjára a világban, amely először Jézus sorsában nyilvánult meg közvetlenül, vagyis a kereszt és a halál elfogadásában áll a lemondás keresztény motívuma». Felvetődik azonban az alapvető kérdés, hogy mi volt Jézus szándéka, és ezt miben lehet felfedezni. Bizonyos, hogy a szabadság a szeretetre és a szabadság a lemondásra nem valódi alternatíva. Ott azonban, ahol a lemondás ‘művé’ válik, amelyet az ember tetszelegve fitogtat másokkal (például a zsidókkal) szemben, nem Istent tisztelik, hanem inkább ennek ellenkezője történik. Ha a menyegző öröme nem is maradhatott meg, és ha erre bizonyára nem is adódott mindig megfelelő alkalom, fontos volna a «vőlegény» szeretetét hatékonyan megmutatni és másoknak felkínálni még a lemondásban is.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/