Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. december 31. 3:51
Tárgy: Mk 13,32-37. - Időtudatlanság - Óév

Kedves ’Időt tudók és nem tudók’!

Sajnos nem egyszerű sokféle tevékenység között, főleg ünnepi sorozatos készülések közepette tartani az időt, még ha eme egyszerű határidőket tudom is előre… ;‑) Így hát csak most tudom postázni a szilveszteri csomagot ;‑(, és talán délelőtt az újévit is; aztán valamikor még a vasárnapit is igyekszem, lehetőleg még péntek estig…

Vázlatkísérlet:
Időtudatlanság
Anno homini
Anno 2004
Anno Domini
A vázlathoz:
Senki nem tudja az időt. Van, aki nem is törődik vele. Legfeljebb ilyenkor szilveszterkor jut eszébe, hogy elmerengjen édeskésen-kesernyésen, milyen gyorsan is múlik az idő. Amíg valami előttünk van, még a rövid táv is olyan hosszúnak és kivárhatatlannak tűnik, alig vánszorognak még a percek is. Ami azonban mögöttünk, ott a régmúlt is más perspektívában kerül elő: oly gyorsan repülnek évek és évtizedek is. Eltelt egy év. Többféleképpen tekinthetünk erre az évre, most a vázlatban három lesz szemünk előtt.
E vázlatkísérlet elég erősen az alkalomra koncentrál most, és kevésbé a konkrét igeszakaszra, de természetesen ez nem jelenti azt, hogy az egyes pontokhoz ne tartozna egy-egy momentum a textusból is!
Anno homini
Az első: az ember éve. Ahogyan szubjektíven megélte, ahogyan számvetést készít, ahogyan visszaemlékezik, ahogyan rezignáltan elfogadja, hogy ismét egy évvel idősebb lett, vagy éppen lázadozik ellene, netán természetesnek tartja…
A szolgák mindenesetre végzik így vagy úgy a rájuk bízott munkákat, az ajtóőrök vigyáznak így vagy úgy… (Párhuzamos helyekre utalással még akár arra is utalhatunk, hogy vissza is lehet élni a megbízatással — pl. aki veri szolgatársait…)
Anno 2004
Aztán lehet mintegy történeti szemmel tekinteni az évre, és összefoglalni eseményeit. Ide illik az a szokás is, ahogyan az anyakönyvi adatok alapján készítünk keresztelési-halálozási mérleget, ill. vesszük számba a megkonfirmáltakat, esketetteket, vagy az is, ahogyan éves összefoglaló videót nézünk 2004 gyülekezeti eseményeiről.
(Ez a pont teljesíti leginkább, hogy az alkalomhoz illeszkedik, és kevéssé a textushoz…)
Anno Domini
Egyet azonban ne felejtsünk, akár az ember, akár 2004 évéről emlékezünk! Mégpedig azt, ahogyan a régiek mondták. Tudjuk mi is úgy mondani az éppen véget érő évet, hogy anno Domini 2004! Legyünk annak tudatában, hogy az Úr éve volt ez is! Legyünk tudatában, hogy az Úr éve volt 2004 is!
A szolgák — azaz természetesen mi, ezt ne hagyjuk elveszni tudatunkból, amikor a példázatot halljuk! — vajon Uruk várásával töltötték ezt az évet? Tudatában vannak annak, hogy bármi történ is, az csupán az Ő kegyelméből történhetett? Aki még időt kapott, az is kegyelem, akinek már haza kellett mennie, az is. Aki egészségben tölthette az évet, az is kegyelem, akire épp betegség várt, az is. Az Ő kezéből fogadtuk‑e akár a jót, akár a rosszat, ebben az évben is, amely ismét az Úr éve volt? Vigyázz, mert nem tudhatod, mikor lesz az utolsó napod, mikor jön vissza Jézus — és nem mindegy, miképp talál!
Gondolatok az ige kapcsán:

Mi lenne, ha ez volna az utolsó órád?! Ha már nem lenne többé módod, hogy hazamenj, és kibékülj családod tagjával, akit nagyon megbántottál… Ha már nem lenne többé lehetőséged, hogy visszavond bántó szavadat, amit olyan hetykén vettél oda szomszédodnak, hogy bocsánatot kérj érte…

Felkészültél arra, hogy mész? És arra, hogy maradsz, és tenned kell a dolgodat?

:
„Mk 13,32-37.
(Vö.: Mt 24,36-51; Lk 21,34-38).
Mt 24,36-44.
(Vö.: Lk 17,26-27.34-35; 12,39-40.) A világ végének az idejét csak az Atya tudja, ‘még a Fiú sem’ (ez nincs bent minden görög szövegben), mint ember. Az emberek Jeruzsálem pusztulásáig és a világ végéig élik megszokott életüket, mert az előjelek ellenére is meglepetésszerűen éri őket. Ezért olvasható a Talmudban: ‘Három dolog jelenik meg akkor, amikor nem is sejtik: A Messiás, a földbe rejtett kincs és a skorpió’. Ketten lesznek… azt akarja kifejezni, hogy az egyik elveszti életét Jeruzsálem ostrománál, a másik pedig megmenekül.
Mt 24,45-51.
(Vö.: 12,42-46). Jézus váratlan megjelenésével kapcsolatban Máté három példabeszédet hoz, mindegyik az ember végső céljára mutat rá. Az első a hű és okos szolga példabeszéde. A szolga ura távollétében mindent ura meghagyása szerint csinál, azért jutalma nem marad el. Míg a hitvány szolga urától büntetést kap, megfenyíti, eredetiben: kettévágja érthető a szó eredeti értelmében, hisz az ókorban, sőt még a Szentírásban is előforduló büntetés volt de érthető átvitt értelemben valamilyen szigorú büntetésre vonatkoztatva. A szolga jelenti az Egyház szolgáit, elsősorban az apostolokat, amit valószínűsít, hogy Péter kérdése adott alkalmat a példabeszéd elmondására (Lk 12,41).”

:
„Mk 13,32
a mennyiben ő pusztán mint ember fia, emberi természeténél fogva tekintetik.
Mk 13,34
Ez az ember Krisztus, a szolgák a keresztények, s közőlük mindenik egyszersmind ajtónálló.”

:
„Márk. 13,21–37. Az Emberfia eljövetele (Mt 24:29–36; Lk 21:25–33).
 Aki igazán várja őt, annak a várakozása nem távolba tekint megalkuvó és lagymatag lélekkel, hanem eljövetelének közelségével számol; hiszen jelenünk minden eseménye is erre utal már, az előkészítés fokán. Egyébként is: az ígéret hitelességének alapja Jézus szavainak örökérvényű igazsága. Mindezek kijelentése közben a legtávolabb áll Jézustól az, hogy akár ő maga akarná megjelölni eljövetelének időpontját, akár nekünk engedne meg olyan kísérleteket, amelyekkel a  naptári időpontját akarjuk meghatározni. Az Atya egyedüli hatalmára való hivatkozásnak a másik oldalon az állandó készenlétre való intés felel meg, akár példázatos, akár közvetlen tanítás formájában, éppen a  kiszámíthatatlanságának hangsúlyozásával. Övéi magatartását úgy határozza meg Jézus, mint a szüntelen várakozásét és éberségét, és záró szavaiban ezt az intelmet mindenkire vonatkozó tanítássá szélesíti ki.”

:
„Mikor (36—51)? — Erre senki feleletet nem adhat. ‘Arról a napról senki sem tud, az ég angyalai sem — sőt a Fiú sem, teszi hozzá sok jó kézirat — , csak a mennyei Atya.’ Az ő kezében jó helyt van a Titok. Hitünk legyen kész bármikor elfogadni a kinyilvánítást, addig pedig fogódzunk bele abba, hogy Isten ígéretei igazak és változhatatlanok, s ezekről az ígéretekről mondja Jézus: az ég és Föld elmúlnak, de az én beszédeim soha el nem múlnak.
Tehát várni,  A vigyázásra annál inkább szükség van, mert a Messiás váratlanul, meglepetésszerűen jő el, De az Úr eljövetelét nem lehet tudni, annál inkább készen kell lenni rá — . Azegész gondolatsort lezárja két kép: egyik a bölcs és jó szolgáról szól, aki ismeri Isten akaratát és aszerint cselekszik. 
Vigyázzatok! Csak az tanítvány, aki ‘vigyázó’.”

:
„Lehetséges lesz ugyan, hogy egyesek érzékelik a bekövetkező válság közelségét (28-29. v.), de a pontos pillanatot, amikor elérkezik, (vö. 33. v.), kivéve az Atyát; ezt nem tudják (vö. 1Pt 1:12), Ez a Jézus ismeretével kapcsolatban nyíltan kimondott korlát megerősíti emberi mivoltát. Jézus testet öltésével önkéntesen elfogadta az emberi korlátokat, beleértve ezt is (vö. ApCsel 1:7), alávetve magát az Atya akaratának (vö. Jn 4:34). Másfelől Jézus itt ‘a Fiú’ megnevezést használja önmagára (ami csak itt szerepel a Márk evangéliumában), ellentétben a szokásos ‘Emberfia’ megnevezéssel. Ezzel arra utal, hogy tisztában van istenségével és fiúságával (vö. Mk 8:38). Mindazonáltal isteni tulajdonságait csak az Atya megkötései szerint érvényesíti (vö. 5:30; Jn 8:28-29).
Az ‘azt a napot viszont, vagy azt az órát’ megjelölést széles körben úgy értelmezik, hogy az Emberfia második eljövetelére utal (Mk 13:26). De ez az esemény a csúcspontja lesz egy előző eseménysornak. Az ószövetségi szóhasználat fényében és az itteni szövegösszefüggés alapján (14, 29-30. v.) érdemesebb úgy értelmezni az ‘azt a napot’, mint ami ‘az Úr napjára’ utal.
Az ‘Úr napja’ kifejezésbe beletartozik a nagy nyomorúság, a második eljövetel és az ezeréves békebirodalom (vö. Ézs 2:12-22; Jer 30:7-9; Jóel 2:28-32; Ámos 9:11; Zof 3:11-20; Zak 12-14). Hirtelen és váratlanul fog elkezdődni (vö. 1Thessz 5:2), mert az Atyán kívül senki sem ismeri ezt a döntő pillanatot.
Az elragadtatást a nagy nyomorúság előttre helyező elmélet szerint (vö. magyarázatok a Mk 13:27-hez) az Úr övéiért való eljövetele (az elragadtatás) Dániel hetvenedik hete előtt fog bekövetkezni. Az elragadtatásnak nem feltétele semmilyen előzetes esemény bekövetkezése. Ezért minden nemzedék életében bármikor bekövetkezhet. Az idegenben lévő háztulajdonos példázata (34-37. v.) a Máté evangéliumának ezzel kapcsolatos beszámolójával együtt (vö. Mt 24:42-44) ezt a nézetet támogatja. Ez kizárja az időpont meghatározás lehetőségét, és különösen időszerűvé teszi Jézus azon felszólításait, hogy vigyázni és munkálkodni kell, amíg ő vissza nem tér.
3. JÉZUS ÉBERSÉGRE INT (13:33-37)
(Mt 24:42-44; Lk 21:34-36)
Mivel senki sem tudja, hogy (vö. 4a v.) Isten közbeavatkozásának kijelölt időpontja (‘az a nap’, 32. v.), ezért Jézus megismétli figyelmeztetését: (vö. 5, 9, 23. v.), és hozzáteszi: (‘állandóan ébren lenni’).
Az idegenben lévő háztulajdonos példázata csak Márknál szerepel, és megerősíti az állandó éberségre való felhívást, amit a kijelölt feladatok hűséges teljesítéseként határoz meg (vö. Mt 25:14-30; Lk 19:11-27).
Mielőtt a tulajdonos (mint közösségnek) arra, hogy együttesen végezzék a munkát. kiadta és meghagyta az ajtóőrnek is, aki a házba való bejárást ellenőrizte, (jelen idő; vö. Mk 13:33).
Jézus tanítványaira alkalmazta ezt a példázatot (35-37. v.) anélkül, hogy különbséget tett volna az ajtóőrző és a többi szolga között. Mindannyian felelősek azért, hogy legyenek éberek a lelki veszélyekre és lehetőségekre (vö. 5-13. v.), senki sem tudja (vö. 33. v.) (aki közvetve magát Jézust jelképezi. Az éjszaka az uraság (Jézus) távollétére utal (vö. Róm 13: 11-14). Bármikor visszatérhet, ezért állandóan vigyázniuk kell annak tudatában, hogy a tulajdonos, Jézus nehogy őket (lelki hanyagságban), mint akik nem figyelnek visszajövetelére. Ez az éberség nemcsak a tizenkettő feladata (vö. Mk 13:3), hanem minden hívőé is, minden nemzedékben, most is. A hívőknek vigyázniuk és dolgozniuk kell (vö. 34. v.) bizonyos visszatérésének tudatában, bár annak idejét senki sem ismeri, csak az Atya.
A négy őrváltásra való utalás (Károli) a római időmérési rendszert tükrözi. Az este a délután 6-9 óra közötti időszakot jelenti; az éjféli őrködés este 9-től éjfélig tartott; a megjelölés a harmadik őrváltásra vonatkozott, (éjféltől hajnali háromig), és a hajnali 3-tól 6-ig tartott. (Az őrváltások attól az időponttól kapták nevüket, amikor befejeződtek.) Ez eltér a zsidó időszámítási rendtől, melyben az éjszakát három őrváltásra osztották fel. Márk a római rendszert használta olvasói kedvéért (vö. 6:48).”

:
„G) A nap és óra nem ismeretes (13,32-37)
Jézus ezt mondta: Jól tudjuk, hogy ezt a verset arra használták az evangélium ellenségei, hogy bizonyítsák, Jézus semmivel sem volt több, mint egy ember, hozzánk hasonlóan korlátozott ismerettel. Arra is használták e szavakat őszinte, de félrevezetett hívők, hogy azt mutassák ki, hogy Jézus megüresítette magát isteni lényegétől, amikor eljött a világba, mint ember.
Ezek közül az értelmezések közül egyik sem igaz. Jézus Isten is és ember is volt. Rendelkezett minden isteni és emberi sajátossággal. Az igaz, hogy istensége el volt fátyolozva a hústestben, de mégis megvolt hiánytalanul. Sohasem létezett olyan idő, amikor nem volt teljesen Isten.
Akkor hogyan lehet azt mondani róla, hogy nem tudja második eljövetelének idejét? Azt hisszük, hogy a válaszhoz a kulcsot a Jn 15,15-ben találjuk: ‘…a szolga nem tudja, mit cselekszik az ő ura…’ Mint tökéletes szolgának, nem adatott meg az Úr Jézusnak, hogy tudja eljövetelének idejét. Mint Isten, természetesen tudja. Mint Szolgának, nem adatott meg neki, hogy tudja azt abból a célból, hogy feltárja mások előtt. James H. Brookes ezt így magyarázza:
Ez nem Urunk isteni mindentudásának tagadása, hanem egyszerűen annak kijelentése, hogy az ember meg-váltásának folyamatában nem az Ő dolga volt tudni az időket vagy alkalmakat, melyeket ‘az Atya a maga hatalmába helyeztetett’ (Csel 1, 7). Jézus Krisztus tudta, hogy vissza fog jönni, és gyakran beszélt második el-jöveteléről, de az nem tartozott hatáskörébe, mint Fiúnak, hogy meghatározza visszatérésének dátumát, és ezért úgy tárhatta követői elé, mint állandó várakozás és vágyakozás tárgyát.
A fejezet az Úr visszatértével kapcsolatban vigyázásra és imádkozásra vonatkozó figyelmeztetéssel zárul. Annak a ténynek, hogy a kijelölt időt, készenlétben kell bennünket tartania.
Hasonló helyzet általános a mindennapi életben is. Egy ember hosszú utazásra távozik hazulról. Utasításokat hagy szolgáinak, és megmondja az ajtónállónak is, hogy őrködjön visszatéréséig. Jézus önmagát az elutazó emberhez hasonlította. Visszatérhet az éjszaka bármelyik órájában. Éjjeliőrként szolgáló népét ne találja Így ezt a szót hagyta egész népének:  ”

:
„… Érthető, hogy a pontos időt csak Isten ismeri, de meglepő, hogy az angyalokkal és az emberekkel együtt a Fiú is a ‘nem tudók' közé tartozik. A Jézus istenségével kapcsolatos patrisztikus vitákban ezt a mondást ellenérvként használták. A második példázat az országgal kapcsolatos virrasztást ahhoz az éberséghez hasonlítja, amelyet az ajtóőrtől követelnek, akinek idegenbe távozik a gazdája: nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura. Minthogy az esemény pontos ideje bizonytalan, az embernek állandóan virrasztania kell.”

:
„SZÁMÍTGATÁS HELYETT
Márk 13,32-37
A 32. v. nemcsak azt mondja, hogy azt a napot és órát az Atyán kívül senki nem tudja, de benne foglaltatik mindaz, ami akkor, részleteiben, történni fog, eleve elvágva a hívő képzelet kiszínező játékait. Ennek ellenére újból és újból nekivágnak Krisztus-váró elmék, hogy megpróbálják menetrendszerűen sorba szedni az utolsó idők várható, egyébként megígért eseményeit. A végeredmény képtelenségek sora, még ha ábrázolni is próbálják olykor, hogy ekkor lesz az ezeréves uralom, ekkor meg az elragadtatás, majd meg Izráel megtérése, az első feltámadás stb. Az 1Pt 1,12, s az Ef 3,10 is mondja, vagy sejteti, hogy vannak dolgok, amikről az angyalok sem tudnak, de hogy a Fiú sem ismeri azt részleteiben, hogy mikor és miként megy majd végbe az Emberfia eljövetele, ez már igen korán okozott csendes botránkozást, ezért is törli némely kézirat. Jézus fokozatosan tárta fel, hogy hamarosan szenvednie, meghalnia kell, s aztán majd feltámad, s háromszor meg is jelentette tanítványainak. Ő most még erre készíti a lelkét (14,34), majd ha elvégezte, az Atya időben tudtul adja nekik a következendőket, bizonnyal akkor, midőn minden hatalmat neki ad át, s fokozatosan mindent lábai alá vet. Üdvtörténeti értelme van tehát e nemtudásnak, mely átmeneti. Nem szabad tehát krisztológiai következtetéseket levonnunk belőle, az ariánusok örömére.
Mi tartozik mindebből miránk? Az éber és cselekvő vigyázás! Olyan ez, mint a páskaünnep éjszakája, amit éberen kellett eltölteni, legkivált az ajtónállónak, abban a bizonyosságban, hogy az ajtófélfán ott van a páskabárány vére. S ne feledjük, hogy Jézus eme végidőkre tekintő beszéde közvetlenül torkollik a páskaünnepbe, mi úgy mondjuk: a nagyhétbe. Rövid hasonlattal is érzékelteti, mi a teendő. Az idegenbe készülő, házát elhagyó ember, csak így egyszerűen: ‘ember’, otthon maradó szolgáinak ‘hatalmat’ adott, azaz megbízatást mindegyiknek az elvégzendő munkára. Észrevétlenül bár, de az idő itt hirtelen tágulni kezd, s már nemcsak egyetlen napról, vagy egy kurta órácskáról van szó, hanem, hallgatólagosan, hosszabb idővel kell számolniuk. Annyi bizonyosnak látszik, hogy váratlan visszatérte éjszaka lesz, de ebben is a ki nem számíthatóság a lényeges. – A zsidók három részre tagolták az éjszakát, a rómaiak négyre. Márk a négyes osztást alkalmazza. – A gazda elment, mint egy ‘ember’, s visszatér ‘a ház ura’-ként. Szava azonban már a közbevetett időben is összeköti a két pólust, s határozott parancs a vigyázásra. Az alvás értelme itt nem a test megkívánt pihenése, hanem mélyebb értelmű, akár a Gecsemáné-kertben is (14,37kk).
Kiemelt jelentősége van Jézus záró szavainak: amit nektek, tanítványaimnak mondok, mindenkinek mondom. Az ige-megértés alapelvét fogalmazza meg Jézus, eloszlatva bármi kétséget, hogy vajon miként értsem magamra az igét, tartozik-e rám, illet‑e engem. Bizony nekünk, nekem is mondja ma, amit akkor kimondott és hirdetett!”

:
„72. Nem tudjátok az idejét! — 13,32-37 (Mt 24,36)
(32) De azt a napot vagy azt az órát senki sem tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, hanem csak az Atya. (33) Vigyázzatok, legyetek ébren, mert nem tudjátok, mikor van az ideje. (34) (Úgy van ez) mint az idegenbe távozott ember, aki elhagyva házát, szolgáinak felhatalmazást adott, kinek-kinek a maga munkáját, és az ajtóőrnek megparancsolta, hogy vigyázzon. (35) Vigyázzatok tehát, mert nem tudjátok, mikor jön a ház ura, este vagy éjfélkor vagy kakasszóra vagy reggel: (36) nehogy, ha hirtelen megjön, aludva találjon benneteket! (37) Amit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom: vigyázzatok!
Az értékelő rész e második fele a 24–27. vk.-re, azaz a paruziára vonatkozik és azt jellemzi. A jellemzés formailag két lépésben történik: egy hagyományból vett mondás (32. v.), majd egy példázat (34. v.) által. Mindkettőt intő jellegű értelmezés követi (33. v., ill. 35–37. vk.)., Tartalmilag két gondolat kapcsolódik: a paruzia idejének ismeretlen volta (32. v.: 33. v.: 35. v.: és az ebből következő intés (33. v.: ’34. v.: 35. v.: ’36. v.: 37. v.: Az első gondolat visszautal a tanítványok apokaliptikus kérdésére (4. v.: és arra elutasító választ ad és 35. vk.). A kiindulásnak és a befejezésnek ez az egybecsengése is mutatja, hogy az egész beszéd átgondolt, kerek kompozíció. A második gondolat érvényre juttatja az egész beszéd intő, óvó jellegét: (vö. 5b.9.23. vk.)! Az első és az utolsó szó is intés.
A itt is hangsúlyos (vö. 28. v.). Jelzi a témaváltást és annak irányát: ideje ismeretlen. Márk tehát, miközben elutasítja a paruzia idejének számítgatását, fenntartja a közelvárás aktualitását. Ezt fejezi ki a hagyományos mondásban a említése. Aki közelre vár, az nem években gondolkodik, noha az időpont ismeretlensége szükségképpen hagyja nyitva nagyobb időköz lehetőségét is. A hangsúly azonban a szűkülő tendencián van: nap – óra. Azaz: közel van, de a idejét nem tudja senki. Tehát nem határozható meg semmiféle jelek alapján. Ez az őskeresztyén, apokaliptika-ellenes közelvárás hangja: a paruzia ideje kizárólag Isten titka (vö. ApCs 1,6k). A mondat ugyanazt fejezné ki rövidebb formában is: (vagy: Isten)’. Lehet, hogy ez az egyszerű forma magától Jézustól származik, s húsvét után kapott explicit bővítést. Jézusnak az abszolút formájú megjelölése különösen János evangéliumára jellemző (vö. még Mt 11,27; Lk 10,22). Istennek való alávetettségét fejezi ki, mint itt is. A szöveg viszont fölébe emeli a többi mennyei lénynek, ti. az angyaloknak. Lukács az egész mondatot elhagyja. Sőt néhány későbbi Márk-kézirat is kihagyja a ’kifejezést. Nyilván azért, mert Jézus isteni mindentudásának korlátozását látták benne. Persze ez fennáll a kihagyás esetén is. Viszont valószínű, hogy a bővítés eredetileg nem erre a dogmatikai kérdésre reflektált, hanem olyan apokaliptikus hírekre, amelyek a paruzia pontos idejét angyalok vagy a megdicsőült Jézus titkos kijelentésére hivatkozva adták meg. A bővítés tehát konkrét, polemikus szándékkal történt.
Márk a hagyományos mondatot a tanítványok felé fordítva újrafogalmazza. A ‘nap’ és ‘óra’ az ő számára egyszerűen az ‘időpontot’ = jelenti. És azonnal megszólaltatja az időpont elrejtettségéből következő intést is a helyes magatartásra: Ha kiszámíthatatlan, akkor mindig számítani kell reá! A blepete = (= vigyázzatok!) Márk tipikus szava, amely az egész beszédet egybefogja (5b.9.23.33. vk.). Az  = (= ébren legyetek!) pedig már előkészíti a példázatot és rámutat annak fő mondanivalójára.
A példázat zsúfolt képanyaga és allegorikus jellege mutatja, hogy hagyományos elemekből szerkesztett példázat-kompozícióról van szó. Bizonyára eredeti, jézusi példázat áll mögötte, amely azonban egyszerűbb és homogénebb volt. Csak két szereplője lehetett: a házát elhagyó gazda, aki nem idegenbe, hanem talán vendégségbe megy, ahonnan még éjjel visszatér, csupán ennek pontos ideje bizonytalan (vö. Lk 12,36kk), – és az ajtóőr, akinek éppen ezért állandóan virrasztania kell. Jézus valószínűleg Isten országa megjelenésének kiszámíthatatlanságát s a jelennek ebből fakadó sürgetését szemléltette vele. Az eredeti forma azonban húsvét után a paruziával kapcsolatos, allegorikus bővítéseket kapott, s innen származnak bizonyos gondolati feszültségek és törések a jelenlegi szövegben. Az utolsó átdolgozó nyilván maga Márk volt, aki a képanyag ütköztetésével sajátos, eszhatologikus látást fejez ki.
Az képe (vö. 12,1; Mt 25,14; Lk 19,12) a paruziakésésre reflektál, s annak pozitív tartalmat és értelmet ad. A visszatérésig tartó hosszabb időben a (vö. 10,44), azaz a tanítványoknakvan, amelyhez azaz Jézus (vö. 6,7!) nekik. Az elvégzendő munka 13,10 szerint az evangélium hirdetése minden nép között. A munkában mindenkinek saját feladata van (vö. 1Kor 3,5.13; Gal 6,4). Márk bizonyára könyve írását is ide értette. A szolgák közül azonban kiemelkedik az szerepe, akinek kell (= vö. 14,37k!). A kiemelés azt jelenti, hogy a munka végzése közben van egy feladat, a amely különösen is fontos. A képanyagban itt törés van, mert úgy tűnik, mintha ez csak egy szolgálónak volna a feladata. A folytatásból azonban kiderül, hogy a váró valamennyi szolgának, azaz tanítványnak szól a felhívás. A példázat alkalmazása tulajdonképpen a 35. v.-sel kezdődik (a a tanítványokat szólítja meg). De már a 34. v. képanyagában is világos volt az allegorikus alkalmazás, míg viszont az alkalmazás szövege is megmarad a képanyagon belül. Ez is mutatja, hogy nem tiszta példázat-formáról, hanem példázatelemek allegorikus kombinációjáról van szó. Így egyházat allegorizálja, amelynek »azaz gazdája Jézus. A indoklása itt is, mint a 33. v.-ben, az, hogy a tanítványok nem tudják a paruzia idejét, és éppen ezért mindig számítaniok kell reá. Bár a paruziakésés miatt úgy tűnik, hogy Jézus azaz hosszabb (külföldi) útra indult emberhez hasonlít, mégis bármikor megjöhet. Ezt szemlélteti a római időszámítás négy éjszakai (vö. 6,48; Lk 12,38) népies megnevezése. A kép itt is törik. Éjszaka arra kell várni, aki nappal ment el s még éj jel visszatér, tehát rövid időre távozott. A Lk 12,36-38-ban található változat ezen a ponton egyöntetűbb és eredetibb. Valójában az képéhez is csak ez a háttér illik. A képanyag márki ütköztetése viszont sajátos paradoxont fejez ki: az úgy megy el, mint aki hosszú időre távozik, mégis úgy kell várni, mint aki már éjszaka visszaérkezhet. A 36. v. e paradox helyzet veszélyére figyelmeztet: érkező Jézus azaz készületlenül találhatja azokat, akik a paruziát távolinak tartják, s ezért nem számítanak rá állandóan. A paruzia mindenképpen azaz meglepetésszerűen történik majd (= de az intés éppen azért hangzik, hogy ne történjék váratlanul.
A példázatkompozícióban tehát két tendencia érvényesül: a paruziakésés pozitív értékelése és a közelvárás megőrzése. Mindkettő a paruzia idejének kiszámíthatatlanságára támaszkodik, ami az egész beszéd alapgondolata. Így jut kifejezésre Márk sajátos eszhatologikus látása, amely egyfelől józanul számol az egyház földi küldetésével, másfelől állandóan kész az egyház Urával való végső találkozásra. Földi küldetéstudat és aktivitás, ugyanakkor eszhatologikus éberség és vigyázás: ez a két vonás jellemzi Márk szerint az egészséges keresztyén egzisztenciát. Ennek egyensúlyát veszélyezteti mind a vég idejét számítgató apokaliptikus rajongás, mind a csüggedt fásultság, amely a paruziakésés miatt feladta a közelvárást. A két veszély közel áll egymáshoz, sőt az utóbbi rendszerint az előbbiből születik. Márk korában nyilván aktuális veszély volt mindkettő, s az egész beszéd ezektől akart óvni.
Márk kétségtelenül meg volt győződve – és joggal! –, hogy a beszéd-kompozíció megfelel Jézus eszhatologikus igehirdetésének. Ezért adja azt Jézus ajkára, mint olyan intést, amely a tanítványokon keresztül az egész egyházat figyelmezteti:  A megfogalmazás egyúttal megvilágítja a Márknál mindig újra visszatérő tanítvány-motívumot is. A tanítványoknak szóló külön tanítás (vö. 4,10kk; 34b; 7,17k; 8,31; 9,30k; 10,10kk; 23kk.32kk.42kk; 12,43; 13,3kk) nála nem a beavatottak apokaliptikus titkolódzását fejezi ki, hanem határozott történeti perspektívát, hogy ti. az egyház mindenben a földi Jézusra van utalva, s amit tőle kap, abban kikerülhetetlenül a tanítványok közvetítésével részesül. A végső, eszhatologikus kérdésekben is csak az láthat tisztán, s találhatja meg a helyes magatartást, aki az eljövendő Ember Fiát felismerte már a halálba menő Jézusban (14,62!). A paruzia fő kérdése ui. nem a ‘mikor?’, nem is a ‘hogyan?’, hanem a krisztológiai kérdés: ki az, aki jön? Ez Márk egész könyvének is az alapkérdése. És erre válaszol a szenvedéstörténet.”

:
„(13, 28-32)
…
32.	De azt a napot vagy azt az órát senki sem
tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú,
hanem csak az Atya.
…
32. A hangsúly ezen az utolsó mondaton van, amely egyszersmind korlátozza a 30. vers időhöz kötött jövendölését. A nap és az óra az Emberfia parúziájára utal. A kijelentés nem a 30. verset teszi pontosabbá, mintha a nap és az óra csak ‘e nemzedéken’ belül lenne ismeretlen. Inkább bizonytalan állításként kerül a biztos kijelentés mellé. A ‘nap’ az Ószövetségben szereplő Úr napjára utalva az ítélet idejét jelenti. Az ‘óra’ a 35. versben említett négy ‘őrváltást’ elővételezi, amelyek nagyobb időszakokat jelképeznek. A mondás valószínűleg a parúziát sürgető várakozás időszakában, ennek kiigazításaként fogalmazódott meg, és így aligha vezethető vissza Jézusra. Ezért a Fiú ‘nem-tudása’ nem tartalmaz krisztológiai problémát. Inkább azt jelenti, hogy a keresztény közösség nem tud pontos felvilágosítást adni az időpontot illetően. A Fiú nem-tudását későbbi korokban találták problematikusnak. A szöveg áthagyományozásában időnként előfordult, hogy kihagyták a Fiú szót. A Fiú krisztológiája szempontjából jellemző, hogy ez a hagyomány a Fiút és az Atyát együtt említi (Mt 11,27). Azt, hogy az angyalok fontos dolgokról nem tudnak, gyakran említi a zsidó irodalom is (vö. 4 Ezdr 4,52, valamint 1 Pét 1,12 és Ef 3,10), és ehhez hasonlóan azt a gondolatot is, hogy Isten magának tartotta fenn a végső kinyilatkoztatás idejét (Zak 14,7; 21,8). A Márk-féle közösség számára csupán egy a fontos: a hit erejében bízzon abban, hogy Isten marad a történelem ura, és ennek végső szakaszában is ő rendezi az eseményeket. A végre vonatkozó számítgatások elutasítása alapján a verset találóan nevezhetjük apokaliptika-ellenes állításnak.
Összefoglalás
Az evangélista az időpontra vonatkozóan feltett bevezető kérdésre úgy válaszol, hogy új egységbe rendez különféle eredetű tradíciókat. Fontos, hogy eközben olyan hiteles jézusi tanításra is hivatkozik, mint a fügefáról szóló példázat és a 31. versben álló E tanítás azzal válaszol a felvetett kérdésre, hogy a jelenben csak a vég közelségének jelei fedezhetők fel, amelyekre az embernek fel kell figyelnie. Ez a fájdalmak kezdete. A vég jele, a fellépő Antikrisztus még nem mutatkozik, még ha a jelen eseményei és főleg a templom pusztulásával járó zsidó háború keserű tapasztalatai ízelítőt is adnak e végső és legnagyobb szorongattatásból. Ezért készenlétben kell lenni és a dolgokat a vég szempontjából megítélni. A parúziát közeli időpontra helyező várakozás és a bizonytalanság feszültségében az embernek nem szabad apokaliptikus nyugtalanságba esnie, hanem egyedül Jézus szavára építve az Atya gondviselésére kell hagyatkoznia. Ez azonban azt jelenti (amint ezt a következő rész is mutatja), hogy a jelenben kell a próbát eredményesen kiállnia.
IRODALOM: Kümmel, W. G., Verheissung und Erfüllung, 31956. (AThANT 6) 15-18. 84-97.; Gleichnisse, 119. oldaltól; La parabole du figuier qui bourgeonne (Mc 13, 28-29 et par) RB 75 (1968) 526-548.; Winandy, J., Le logion de l’ignorance (Mc XIII, 32; Mt XXIV, 36) RB 75 (1968) 63-79.; Klauck, Allegorie, 316-325. Az egyéb irodalmat ld. a fejezet elején.
(13, 33-37)
33.	Vigyázzatok, legyetek éberek, mert nem tudjátok,
mikor jön el az idő.
34.	(Úgy van ez) mint az idegenbe távozott ember,
aki elhagyva házát, szolgáinak felhatalmazást
adott, kinek-kinek a maga munkáját, és az
ajtóőrnek megparancsolta, hogy vigyázzon.
35.	Legyetek hát éberek, mert nem tudjátok, mikor
jön a ház ura, este vagy éjfélkor vagy kakasszóra
vagy reggel:
36.	nehogy, ha hirtelen megjön, alva találjon benneteket!
37.	Amit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom:
legyetek éberek!
Elemzés
Márk kicsiny példázat segítségével alkotta meg a beszéd befejező részét. A (vigyázzatok; a (legyetek hát éberek; 35. v.) és a (legyetek éberek; 37. v.) imperatívuszok, amelyek az egész részletre rányomják bélyegüket, egyértelműen a szerkesztőtől eredőnek látszanak. Az a rendeltetésük, hogy befejezésül megerősítsék a beszéd intelmi jellegét. A ritkán előforduló (legyetek éberek; 33. v.) kifejezés talán a példázat régi bevezetője volt. A 33. versben található magyarázat olyan összekötő elemnek látszik, amelyet Márk helyezett a 32. és a hasonló («mert nem tudjátok…») megokolást tartalmazó 35. vers közé. Neki tulajdonítandó a beszédet lezáró és a hallgatóság táborát kibővítő teljes 37. vers is. — Lehetséges, hogy a példázatot már Márk előtt átdolgozták. A Márknál található változatában két, részben töredezett képsor áll egymás mellett: az egyik az idegenbe utazó embert mutatja be, aki szolgáit hatalommal ruházza fel (vö. Mt 25,14), nyilván azért, mert hosszabb ideig szándékozik távol maradni; a másik pedig arról az emberről szól, aki elhagyja házát, és az ajtóőrt virrasztásra szólítja, hogy hazatérésekor majd ajtót nyisson neki (vö. Lk 12, 36-38, ahol az ajtóőr helyett szolgák csoportja szerepel). Az ‘őrségváltások’ a példázat hagyományának alkotóelemei (Lk 12,38), a négy római ‘vigília’ említése azonban valószínűleg Márk műve. A ritkán használatos «ház ura» kifejezés (35. v.) is jól illik az ajtóőrről szóló példázathoz. Újra láthatjuk, hogy a szinoptikus szöveghagyomány töredezett formában jutott el Márkhoz. Műfaji szempontból a szöveg tradíciója példázat (múlt idő!), amely különleges esetet mesél el.
A befejező részen belül párhuzamos felépítést figyelhetünk meg, amely Márk szándékáról árulkodik. Ezt a következőképpen vázolhatjuk:
Vigyázzatok, legyetek éberek (33a v.) — Legyetek hát éberek (35a v.)
mert nem tudjátok, mikor (33b v.) — mert nem tudjátok, mikor (35b v.)
hogy vigyázzon (34c v.) — nehogy alva találjon (36b v.)
A részlet határozottan kiemeli a parúzia időpontjának ismeretlenségét. A bizonytalanságból az következik, hogy az embernek ébernek kell lennie.
Magyarázat
33. A beszéd bevezetőjéhez hasonlóan az utolsó részlete is a «vigyázzatok» figyelmeztetéssel kezdődik. Ez sűríti magába az eszkatologikus intelem lényegi mondanivalóját. A ritkán előforduló (legyetek éberek) kifejezés, amely a (virrasszatok, legyetek éberek) szinonimája, a bölcsességi irodalomból származik. Minthogy voltaképpen annyit jelent, mint «nem aludni», az Ószövetség a kifejezést össze tudja kapcsolni a phülasszó (őrizni; Ezdr 8,59 LXX; Zsolt 126,1) igével, illetve az ajtó előtti őrködés képével (Péld 8,34; Én 5,2). Kétségesnek látszik az a feltevés, amely szerint Márknál a szó valamiféle kultikus virrasztásra utal. Az éberség azért szükséges, mert a parúzia időpontja nem tudható, amint erre az ajtóőrről szóló példázat is rámutat. Arról, hogy mit kell éberségen értenünk, Lohmeyer így ír: «A jámbor nem szunnyadozással, álmodozással vagy ábrándozással tölti életét, hanem a mindig virrasztó és józan emberi szív erőfeszítései közepette».
34-37. A példázat egyik fő adata a ház urának kiszámíthatatlan visszajövetele, ami az ajtóőrt arra készteti, hogy mindvégig virrasszon. Az utóbbi feladatát nem szabad csupán arra korlátoznunk, hogy vigyáznia kell a ház biztonságára. Ilyen szerepe inkább az éjszakai tolvajról szóló példázatban lehet (Lk 12,39). Ez az ajtóőr azt a megbízatást kapta, hogy várja urát. A feltételezett helyzetben nem falusi közösségre és ennek éjjeliőreire, hanem gazdag emberre lehet következtetni, akinek elkerített portáján az ajtóőrnek kapusfülkéje volt. Ha az eredeti példázatot, amelyben csak a ház ura és az ajtóőr szerepel, Jézusnak tulajdonítjuk (amivel kapcsolatban nem merül fel kényszerítő ellenérv), a példabeszéd egykor a küszöbönálló végső katasztrófára utalt. Címzettjei leginkább a zsidóság felelős vezetői lehettek. Be kell látnunk azonban, hogy a példázat nagyon alkalmas arra, hogy parúziával kapcsolatos példabeszéddé alakítsák. Ez történt vele Márknál. Most az úr idegenbe távozik, ami feltételezi késedelmes visszatérését. Volt, aki arra is felhívta a figyelmet, hogy az álomfejtés szerint az útra induló ember a halált jelenti. Az allegorizálás fokozódik azáltal, hogy említés történik a szolgákról, akik különleges hatalmat és feladatot («kinek-kinek a maga munkáját») kapnak. Alakjuk mögött felsejlik a gyülekezet és a közösségért felelős emberek személye. Az ajtóőr a maga feladatával, a virrasztással különleges helyzetben lévő embernek látszik (vö. Zsid 13,17). Itt azonban túlzás volna Péterre gondolni. A szolga és a hatalom fogalma a valóságban ellentmond egymásnak, de a keresztény allegóriában nem, mert az úr minden hatalmi megbízatásról számadást fog kérni.
A 35. vers megszakítja az elbeszélést. Az elbeszélő nyíltan színre lép, és közvetlenül szólítja meg a közösség tagjait. Uruk visszatérésének időpontja bizonytalan. E ponton a ház talán már a gyülekezetet jelképezi. Az éjszakai visszatérés illik az ajtóőr feladatához, de az allegória keretén belül megfelel annak az elterjedt várakozásnak is, amely szerint a parúzia éjnek idején fog bekövetkezni. A zsidókkal ellentétben, akik csak három éjszakai őrváltást ismertek, a rómaiak négyet különböztettek meg. Teljes felsorolásuk fokozza a bizonytalanság érzetét, de összefügg azzal a tapasztalattal is, hogy a parúzia várat magára. A lehetőség, hogy a visszatérő úr alva találja a szolgákat, figyelmeztetésként fogalmazódik meg. Minthogy az úr hirtelen és váratlanul fog érkezni, tanácsos folytonosan készültségben lenni. Bármikor megérkezhet, tehát a készenlétnek állandósulnia kell. Az utolsó versben ismét az elbeszélő személye jelentkezik közvetlen szólásra: a négy tanítványból álló meghitt csoporton túllépve valamennyiüket (a közösség minden tagját) éberségre szólítja. A tanítványok reakciójáról nem értesülünk, és arról sem, hová húzódott vissza Jézus e beszéd után. A részletet azonnal követi a szenvedéstörténet. Ezzel pedig megkezdődnek a beszédben megjövendölt szenvedések és üldözések.
Összefoglalás
Márk a beszéd befejező részében az egész intelem alapvető mondanivalóját azáltal foglalja össze, hogy az időpont bizonytalanságára való tekintettel eszkatologikus virrasztásra sürget. A közösség várja az Emberfia napját, de nem szabad tétlenül várakoznia. A vég gondolatkörében élés nem lehet egyenértékű azzal, hogy az ember lázasan sóvárogja azt a napot, de azzal sem, hogy számolgatja bekövetkezésének időpontját. Inkább azt jelenti, kísérje figyelemmel a kor eseményeit, gyakorolja az Úrtól kapott meghatalmazásokat, és tudatosítsa, hogy ezekről el kell majd számolnia előtte. Az egész evangéliumot átszövő utalások fényében a szolgákra bízott hatalom összefüggésben áll azzal az exouszia-val (hatalommal), amellyel Jézus felruházta a ‘tizenkettőt’, hogy ennek erejében. folytassák az ő művét (3,15; 6,7). Ugyanez a mű most a közösségre bízatik. Az Olajfák-kertjében alvó tanítványok negatív példája, akiket bátorítani kell a virrasztásra és az imára (14, 37-39), jól érzékelteti, mi az ajtóőrről szóló példázat üzenete. A végidők várása és a szenvedésre való készség nem választható el egymástól. Az Emberfia, aki egy napon majd a felhőkben jön el, előbb végigjárja a kereszthez vezető utat.
A MÁRK ELŐTTI APOKALIPSZIS
A részletek elemzése nyomán összefüggő szöveg bontakozott ki előttünk, amelyet a következőkben vázolhatunk (a csillagok arra utalnak, hogy a verset szerkesztő bővítette vagy átdolgozta): óvás a tévútra vezetőktől (6.* és 22. v.); háború, zavargás, földrengés, éhség (7.* és 8.* v.) és családi viszály (12. v.) meghirdetése; bátorítás a végsőkig való helytállásra (13b v.); a templom megszentségtelenítésének és a Jeruzsálemet fenyegető veszélynek megjövendölése (14.* v.), valamint az ezekkel kapcsolatos nagy szorongattatások (17.18.*19.* és 20.* v.); az Emberfia parúziájának meghirdetése (24.*25-27. v.). Az apokaliptikus írások irodalmi forrását már régen feltételezték, és a múltban is gyakran körvonalazták. Rekonstrukciójában a különféle szerzők egymástól eltérő eredményekre jutottak, de a fent említett verseket általában ehhez a forráshoz sorolták. Elemzéseink szerint ezek formai ismertetőjegye elbeszélői stílus, amely kerüli a közvetlen beszédet (különösen szembetűnő ez a 14. versben: aki olvassa, értse meg!). Azt a kérdést, hogy a hagyomány bővebb volt‑e, illetve voltak‑e olyan részei, amelyeket a szerkesztő nem vett át, nem tudjuk biztosan megválaszolni. Kétségtelen, hogy a felhasznált toposzok az apokaliptikus irodalom egyetemes kincsestárába tartoznak, de egymáshoz rendelésük módjából arra következtethetünk, hogy a szerző Júdea és Jeruzsálem háborús fenyegetettségét tartja szem előtt, amelyet ő maga az Emberfia parúziájának nyitányaként értelmez. Ezért az ezeket a részleteket tartalmazó írás keletkezési ‘helyének’ Júdeát, illetve a zsidó háború kitörését közvetlenül megelőző időt vagy a már elkezdődött háborús zavarások időszakát kell tekintenünk, és nem a Caligula által tervezett templomgyalázás korát. Az utóbbi terv azonban, amely szűk három évtizeddel korábban fogant meg, bizonyára éreztette utóhatását. Az írást nem minősíthetjük ‘röpiratnak’, mert nincsenek korabeli párhuzamai. A nagy bizonytalanságok miatt nem hozhatjuk kapcsolatba a jeruzsálemi keresztény közösségnek a Jordán keleti partján fekvő Pellába menekülésével sem. Inkább kicsiny apokalipszisnek kell tartanunk, amely a közelinek hitt végről akar tanítást adni. Ezzel kapcsolatban felvetődik a kérdés, vajon zsidó vagy zsidó-keresztény ember volt‑e a szerzője. Kétségtelen, hogy nem mutat kifejezetten keresztény vonásokat. Az általunk ismert zsidó apokaliptikus elképzelésekkel ellentétben azonban ez az írás egyrészt nem tartalmazza a templom fényes megújulásának témáját, valamint az igazak és a bűnösök földi sorsának érzékletes leírását, másrészt nagyon mértéktartóan mutatja be a gonoszok feletti diadalt, és egyáltalán nem veszi figyelembe azt az eszmét, amely szerint Izrael a pogányok felett uralmat gyakorol. Ennek alapján mégis azt kell feltételeznünk, hogy Márk egy zsidó-keresztény szerző művét vette át, amely szoros kapcsolatban állt a zsidó apokaliptikával. Az evangélista szinoptikus tradíciók segítségével dolgozta fel a hagyományt, megfosztotta apokaliptikus jellegétől, és a 14. vers értelmezésével térben távolra helyezte Jeruzsálemtől. A közeledő parúzia várásának témájával egyrészt el akarta oszlatni a közösségben a hamis és feszült várakozások illúzióját, amely a véget nagyon közeli időpontra helyezte, másrészt serkenteni kívánta a gyülekezet tagjainak hitbeli elköteleződését és éberségét. A hangsúlyt az utóbbi szempontra helyezte. Mivel aligha mondhatjuk, hogy ez az eszkatologikus távlat idegen az evangélium egészétől (vö. 8,34 - 9,1; 14,62), nem állíthatjuk, hogy a 13. fejezet valamilyen időszerű motiválás céljából utólag került a műbe. Ez az állítás egyébként az evangélium palesztinai eredetét is feltételezné, amit nem fogadhatunk el.
Hatástörténet
A parúziát közeli időpontra helyező várakozás problémáját az exegéták egészen a bibliakritika megjelenéséig gyakorlatilag figyelmen kívül hagyták. A kérdést két módon kerülhették meg.
Az egyik megoldási lehetőséget az ókori görög egyház kínálta fel. Korszakokra osztották a szöveget. A zsidó háború időszakát teljességgel elkülönítették a végidők történéseitől, éspedig úgy, hogy (a tapasztalatnak megfelelően) évszázadokat lehetett a két eseménysor közé iktatni. Így Theophülaktosz a 6-20-ig terjedő versekből álló részt Jeruzsálem lerombolására vonatkoztatja, emellett olyan megállapításokat tesz, amelyek mindmáig visszhangra találtak. Ilyenek például a következők: a 7. vers a zsidó háborúra utal; a 10. versben megnevezett feltétel Márk idejére már beteljesült (itt Pál missziós munkájára utal); a 14. vers a templom lerombolására vonatkozik; az (választottak) a zsidó-keresztények. A múltat és a jövőt szerinte a 21-24-ig terjedő versek választják el egymástól. A 21. vers ugyanis a távoli végidők Antikrisztusát hirdeti meg, és az ő napjaiban (24a v.) jön el az Emberfia ítélete. A fügefáról szóló példázat az Antikrisztusra utal.
Jelentősebb volt azonban a nyugati egyházban elterjedt értelmezés, amely azt hirdeti, Márk 13. fejezetében a jelen és a jövő egymásba ‘csúszik’. E szemlélet szerint a 6-23-ig terjedő versekben említett események a zsidó háborúra éppúgy vonatkoznak, mint azokra a megpróbáltatásokra és üldözésekre, amelyek azóta érték az egyházat, illetve mindig is érni fogják az idők végezetéig. Már a templomban és az Olajfák-hegyén lejátszódó bevezető jelenetek is az eljövendő eseményekről alkotott összképet készítik elő. A templom és az Olajfák-hegye a zsinagógát és az egyházat jelképezi. Jézus templomból való kivonulásának rejtett értelme van. A tanítványok kérdése, amely összekapcsolja egymással a templom pusztulását és a világ végét, az értetlenkedésből és a hitetlenségből fakad. Ők ugyanis «már a versenyfutás elején birtokolni szerették volna a győzelmi pálmát». Ily módon az egész beszédnek az a rendeltetése, hogy a tanítványokat és velük együtt az egyházat előkészítse az abban a korban és a ma is kilátásban lévő küzdelemre. A harc kimeneteléről akar tanítást adni, hogy ezáltal vigasztalást és bátorítást nyújtson: «Mert minél keményebb a megpróbáltatás harca, az éber harcosoknak annál világosabban kell látniuk ennek végkifejletét, hogy helyt tudjanak állni a küzdelemben». Nyilvánvalóan Kálvinra támaszkodva, de jobban ügyelve a krisztológiai mondanivalóra, a beszédet K. Barth is a várható szenvedésre és harcokra való előkészítésnek tekinti. Szerinte ez a részlet «kozmikus dimenziókba kivetített megismétlése a Jézus szenvedéséről és feltámadásáról szóló három jövendölésnek». A meghirdetett szorongattatások a részletet követő szenvedéstörténetben kezdenek beteljesülni.
A múlt században új korszak kezdődött az evangélium 13. fejezetének értelmezése szempontjából. Az új felfogás abból a feltételezésből indult ki, hogy a fejezet egy Márk előtti apokaliptikus forrás átdolgozása. E tétel megalapozója T. Colani. Azóta ezt a forrást többször is rekonstruálták. Nevezték már ‘röpiratnak’, zsidó vagy zsidó-keresztény apokalipszisnek, és terjedelmét meglehetősen különböző módokon határozták meg. A «pusztító utálatosságot» azonban mindig e forráshoz tartozónak tekintették, és csak magyarázatában voltak jelentős véleménykülönbségek. Ez egyébként már a kritikát megelőző értelmezésekre is érvényes. Colani a templom megszentségtelenítéseként értelmezte. Weizsäcker hasonló módon vélekedett, így ellentétet fedezett fel a 14. vers és a templom lerombolásáról szóló jövendölés (2. v.) között, ami egyébként megerősítette őt a forrás feltételezésében. Keim úgy gondolta, a verset Dániel-könyve befolyásolta, és olyan pogány profanizálásként értelmezte, mint amilyet Antiochus hajtott végre vagy Caligula tervezett. Más magyarázók a kifejezésen a templomnak azt a meggyalázását értették, amely a zelóták miatt következett be, amikor ezek megsebesülvén a templom belső körzetébe húzódtak vissza, és vérükkel beszennyezték a szent helyet. A forrás keletkezési idejének megállapításához mindig a értelmezése szolgált fokmérőül. Voltak, akik keletkezési idejét a Caligula alatti zavargásokra helyezték (Hölscher), de olyanok is, akik a császár szobrának a lerombolt templom körzetében való felállításával hozták kapcsolatba, ami Hadrianus alatt történt (Baur). Ezek mellett mindig tartotta magát az az értelmezés is, amely a 14. versben az Antikrisztus meghirdetését látta. Exegetikai szempontból helytelen az az építő szándékkal megfogant nézet, amely a szent helyen lévő utálatosságot metaforának tekinti, és az egyházon belüli pogányságot (J. Ratzinger) vagy a keresztényeknek az Istentől való elfordulását (Schleiermacher) érti rajta.
A véget közeli időpontra helyező logion problémáját (30. v.) az értelmezők ‘gyorsan megoldották’ (és megoldják). A mondást sokan Jeruzsálem lerombolására korlátozták, illetve az «ez a nemzedék» kifejezésen a zsidók, a keresztények vagy általában az emberek ‘nemzedékét’ értették. Míg manapság egyes szentírás-magyarázók a közeli vég várását az ősegyház történeti jelenségének tekintik, és nem foglalkoznak vele, mások még a szisztematikus teológiában is új típusú megértési módot próbálnak kiolvasni belőle. Az exegéták számára nem túlzottan meggyőző a távlatokat megrövidítő szemléletmódra utalás, amelyben a jelen és a jövő együtt szerepel. Az sem segít túl sokat, ha a hegycsúcsról való ‘távolba látás’ hasonlatára hivatkozunk. Egy önmagában mérlegelt felfogásból kiindulva W. Pannenberg úgy látja, a 30. vers a rövid távú végvárás többi logionjával együtt beteljesült abban az értelemben, hogy a halottak feltámadásának eszkatologikus valósága Jézusban már megjelent, és így Jézus közeli eljövetelének várása újra megalapozza egy már beteljesült végnek a várását. Ez a felfogás azonban nem nagyon ügyel arra, hogy a 30. vers nagy valószínűséggel húsvét után keletkezett. P. Althaus, aki tiltakozik a Márk-evangélium 13. fejezetének dogmatikus értelmezése ellen, a gyülekezet közeli végvárását tévedésnek minősíti, de azt nem csupán a látásmód beszűkülésének tartja. Ez a közeli végvárás inkább «múlékony és törékeny forma, amelyben a hit szempontjából minden időben fontos eszkatologikus világítélet és a végső nap mindenkor időszerű lehetőségét szem előtt tartó hívő tudat kifejeződésre jut». Althaus lényegi közelségről, ennek szükséges és elkerülhetetlen voltáról beszél, egyben úgy véli, minden történelmi időszak, miként maga a történelem egésze is, végső idő. Arra gondol azonban, hogy egyes korszakok közelebb állnak a véghez (mint például egy-egy kultúra hanyatlásának időszaka). Teljesen egyetérthetünk vele, amikor elutasítja C. Stange felfogását, aki a 10. verset az idő fékezéseként és naiv derűlátással így értelmezi: a föld akkor érik majd meg a végre, amikor «a kereszténységnek a nagy világvallásokkal vívott harca meghozza a kereszténység győzelmét». Althaus szerint a 10. vers inkább azt tudatosítja, hogy a kereszténység felelős az evangelizálásért.
A közeli vég várásával kapcsolatos álláspontok magyarázatában H. Küng is elutasítja az apologetikus törekvéseket. E témával összefüggésben arra hívja fel a figyelmet, hogy lényeges különbség van az apokaliptika és az evangéliumok között. Az előbbi Isten uralmára helyezi a hangsúlyt, és eljövetelének pontos ideje iránt érdeklődik. Az utóbbiak az isteni uralom felől kiindulva foglalkoznak az ember és a világ helyzetével. Minthogy Isten országa már ‘betört’ a jelenbe, az embernek nem apokaliptikus számítgatásokkal kellene törődnie, ha-nem azzal, hogy megtérjen és teljesítse Isten akaratát. Találóan ítéli meg a Márk-evangélium 13. fejezetét J. Moltmann, aki abból indul ki, hogy e részlet a keresztény hagyomány anyagát dolgozza fel. A keresztény eszkatológia nem világtörténetről beszél, és nem olyan időszakról, amely majd Krisztust nyilvánvalóvá teszi, hanem inkább Krisztus jövőjéről, amely az embert és a világot helyezi reflektorfénybe. «Krisztus második eljövetele nem ‘spontán módon’ következik be, mint például az 1965-ös esztendő, hanem akkor, amikor Isten akarja, és úgy, ahogyan ígéretének megfelelően ő akarja». A keresztény történelmi tudat nem a történelemre vonatkozó isteni terv ismerete, hanem az Istentől eredő megbízatást szem előtt tartó küldetéstudat, vagyis annak tudatosítása, hogy a küldetés és a remény e megváltatlan világ és a kereszt jele közti ellentmondásban válik valóra (a 13, 9-13 verseire utaló magyarázat).
A régi szentírás-magyarázók számára botránykövet jelentett a nem-tudásra utaló (32. v.). (Örvendezik Arius és Eunomius) — mondja Beda. Ezután azonban a tanítványokkal kapcsolatos pedagógiai megfontolás alapján magyarázza a mondást: szerinte a tanítványoknak éppoly kevéssé kellett tudniuk a vég időpontjáról, mint az embernek saját halála pillanatáról. Mások azt mondták, hogy a nem-tudás Jézus emberségére vonatkozik. Ismét mások a Fiúra utalást egyszerűen heretikusok általi betoldásnak tekintették. M. Schmaus szerint Jézus azért nem adott felvilágosítást, mert erre az Atyától nem kapott megbízatást. Basziliosz a Jn 13,15a és a 10,15 alapján cáfolja a 30. verset. E megjegyzések szerzői nem veszik észre, hogy a logion rendeltetése nem valamiféle krisztológiai állítás, hanem a közeli vég túlfűtött várásával szemben adott eszkatologikus tanítás megfogalmazása. Az észrevételek annyiban mindenesetre tanulságosak, hogy árulkodnak szerzőik gondolkodásmódjáról.
A 24-től kezdődő és a 30. versek a kozmosz végpusztulását sugallják. Aligha kételkedhetünk abban, hogy az ó‑ és középkori értelmezők a kozmikus katasztrófát betű szerint értették. A világkép megváltozásával azonban ez az értelmezés nehézkessé vált. Kálvin felfogása alapján nem betű szerint kell venni azt, hogy a csillagok lehullanak az égről. Az egész leírás inkább ezt akarja mondani: «Oly erőteljes lesz a megrázkódtatás, hogy még a csillagok is lehullani látszanak az égből». A magasság és a mélység teremtményei küldöncök, ‘akik’ az embereket Krisztus bírói széke elé idézik. Schmaus, aki szerint a Jeruzsálemet sújtó ítélet a történelemben eljövendő ítéleteket elővételezi, még teljesen a bibliai világkép talaján állva fogalmaz: «Minden elmúlás nyomában fenyegetően tornyosul az újabb és nagyobb pusztulás, mígnem Krisztus második eljövetelének villámcsapásával minden véget ér». A világvégi hangulatot idéző kijelentések és a végre vonatkozó prognózisok megfogalmazói azonban félreértik a Márk-féle beszéd üzenetét, amely inkább éberségre, bizakodásra és ezáltal keresztény küldetésünk teljesítésére buzdít. Mindez azonban nem zárja ki azt, hogy a keresztények számára az örök világ elgondolhatatlan. E nehéz kérdéskomplexummal kapcsolatban (jóllehet Márk evangéliumának keretein túllépve) a legmeggyőzőbb módon talán K. Rahner nyilatkozott. Ő az egyéni eszkatológiából kiindulva a halálra utalva alapozta meg az egyéni és a kollektív eszkatológia közti megfelelőséget. Szerinte «a világ nem pusztán pihenőhely, amely mindig megmarad, és csupán alkalmat ad az egyénnek, hogy továbbhaladjon egyéni történelmének pályáján». Egykor teljesen ‘feloldódik’ majd Isten tökéletes önközlésében.
IRODALOM: Gleichnisse, 81-86.; A., Untersuchungen zum eschatologischen Verzögerungsproblem, 1961. (NT.S 2) 222-233.; Gleichnisse, La parabole du maitre qui rentre dans la nuit (Mc 13, 34-36), in: Mélanges bibliques B. Rigaux, Gembloux, 1970., 89-116.; Die Knechtsgleichnisse der synoptischen Evangelien, 1971. (StANT 29) 131-153.; H., Die Gleichnisse Jesu als Metaphern, 1978. (FRLANT 120) 162-168.; Allegorie, 326-338.”

:
„1945. december 31.
ÓÉV ESTE
Jézus mondja: ‘Azt a napot viszont, vagy azt az órát senki sem tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, hanem csak az Atya. Vigyázzatok, legyetek ébren, mert nem tudjátok, mikor jön el az az idő! Ahogy az idegenbe készülő ember, amikor elhagyta házát, átadta szolgáinak a hatalmat, és kiadta mindenkinek a maga munkáját, az ajtóőrnek is megparancsolta, hogy vigyázzon. Vigyázzatok tehát, mert nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura; lehet este vagy éjfélkor, kakasszókor vagy reggel: nehogy, amikor hirtelen megjön, alva találjon benneteket! Amit pedig nektek mondok, azt mindenkinek mondom: Vigyázzatok!’
Mk 13,32-37
AZ UTOLSÓ NAP
Minden, ami megdöbbent, elgondolkodtat, mert valamiképp az idő és az örökkévalóság határára állít. Szegény nyugdíjas eladja utolsó értéktárgyát… Késett utas elszalasztja az utolsó vonatot… Haragosok elmulasztják a kibékülés utolsó alkalmát… Haldokló elmondja az utolsó szót… Bánat és félelem van mindenben, ami utolsó.
Ez a mai este az év utolsó estéje.
Emlékezünk ma a megtett útra, feladatokra, melyeket elvégeztünk, örömökre, bánatokra, útitársakra.
Szomorkodunk mulasztásaink miatt, elszalasztott alkalmak miatt. Hogy a mai este világszerte este, annak éppen a mélyben lévő szomorúság az oka. Menekül az ember, szabadulni szeretne vádoló gondolataitól.
Keresztyén ember ezen az estén hálát ad, ezért mi az este rövid idejéből valamennyit arra is szánunk, hogy itt legyünk. Hálát adunk azért, amit kaptunk: örömöt, de ha keresztet, ha vesztettünk (útitársat is), akkor hálát adunk annak, aki erőt ad, s aki a rosszat is jóra fordítja.
Ámde ezen a mai estén, éppen mert utolsó, s mert Jézusnak éppen ez a beszéde került elénk, mi felfigyelünk: közeledik nem egy esztendőnek, hanem az időnek az utolsó napja. Vehetjük ezt személyes értelemben: közeledik a mi életünk utolsó napja. olvassuk az Ótestamentumban. Vehetjük egyetemes értelemben is: eljön a történelem, az időfolyamat vége is. Eljöhet kozmikus mértékben: az ég és föld elmúlnak… Eljöhet úgy is, ahogyan erre a tévé tegnap esti rövid filmje emlékeztetett: globális méretekben, a Földre nézve, atomháború után romok maradnak csak, halálra ítélt kis embercsoportok, nem lakóhely többé a Föld, s vége az időnek, mert nincs többé ember, akinek a tudata méri az idő múlását, üres bölcsőként vagy nagy koporsóként kering tovább a Föld az üres és közönyös mindenségben.
Akárhogyan értelmezzük Jézus Urunk példázata szerint az mindenképpen az ítélet napja lesz, a számonkérésé. A legnagyobb illúzió nem az istenhit, nem az örök élet, hanem az, hogy felelőtlenül élhetünk, hogy soha senki számon nem kéri tőlünk azt, amit tettünk, amit mondtunk.
Éppen ezért minket, akik Jézus Urunk szavára figyelünk, ez a mai nap kettőre figyelmeztet:
Hűségesen kell végeznünk munkánkat. Nincs jelen a Gazda. A világban nem látható a teremtő Isten, ránk bízta a teremtés folytatását. A gyülekezetben nem látható Jézus, de ránk bízta az ő országának építését. Mi jó gyermekek és jó tanítványok akarunk lenni. Teremtőnk és Urunk távollétében is végezzük munkánkat. Hitünk által szüntelen érezzük:  Isten jelenlétében élünk.
A másik: vigyáznunk kell. Nem tudjuk, mennyi időnk van még. Ismeretes Luther mondása: Ha tudnám, hogy holnap itt van életem vége, akkor ma még ültetnék egy diófát. Még ismertebb Jézus szava: Itt a mai példázatban: nem szabad elaludnunk. Ez azt jelenti: nem lehetünk közönyösek, halogatók, mindent rendbe kell hoznunk, minden nap készen kell lennünk, hátha ez az utolsó alkalom, hátha ez az utolsó szó, hátha ez az utolsó cselekedet, amit elmondhatunk, elvégezhetünk.
Tudom, hogy mindez kissé félelmetes, belső feszültséget, nyugtalanságot kelt, s ez nem jó. Félelemben, nyugtalanságban nem lehet élni, mert tönkremegy az ember idegrendszere, s nem alakul ki az igazi közösség sem ember és ember, sem ember és Isten között. Nem igazi istenhit az, melynek alapja az Istentől, igazságától, haragjától, ítéletétől való félelem. Ha egy gyermek fél az apjától, ott nincs igazi szeretet, nem is lehet.
Tehát: ne feledjük el ezen az ítéletre és vigyázásra figyelmeztető estén, hogy amit az igében hallottunk, azt mondta. Az a Jézus, akiben nem Isten haragja vagy igazsága, hanem szeretete jelent meg. Aki elé mi készülünk, az a kegyelem Istene. Ítélete nem más, mint a szeretet érvényesítése (úgy, ahogyan erről Pál ír 1Kor 3,11 kk-ban). Senki úgy meg nem értette Jézus ítéletről szóló evangéliumát, mint Pál. Tűzben jelenik meg de ez a szeretet tüze. Ebben elég minden, ami pelyva, s megmarad minden, ami drágakő. És ha semmi nincs életünkben, ami érték, ami drágakő, akkor mi lesz? Akkor is megmaradunk az üdvösség (szótéria) közösségében, mint akik tűzön mentek keresztül…
Nem félelemmel várjuk tehát ama napot, hanem boldog reménységgel. S ez a mai este számunkra gyönyörű jelkép: vége egy évnek, holnap kezdődik egy új. Ha vége lesz ennek a földi létformának, új életet nyerünk Istentől.
Így ünnepeljünk ma. Nemcsak emlékezéssel, szomorúsággal, hálaadással, hanem ezzel az élő reménységgel: a teljes, boldog és örök élet reménységével. Ámen.”

LXX/Greek New Testament:
Mc 13.32
Peri; de; thÖ" hJmevra" ejkeivnh" hj; thÖ" wJvra" oujdei;" oijÖden, oujde; oiJ ajvggeloi ejn oujranwÖ oujde; oJ uiJov",  eij mh; oJ pathvr.
Mc 13.33
blevpete ajgrupneiÖte: oujk oijvdate ga;r povte oJ kairov" ejstin.
Mc 13.34
wJ" ajvnqrwpo" ajpovdhmo" ajfei;" th;n oijkivan aujtouÖ kai; dou;" toiÖ" douvloi" aujtouÖ th;n ejxousivan, eJkavstw to;  ejvrgon aujtouÖ, kai; twÖ qurwrwÖ ejneteivlato iJvna grhgorhÖ.
Mc 13.35
grhgoreiÖte oujÖn, oujk oijvdate ga;r povte oJ kuvrio" thÖ"  oijkiva" ejvrcetai, hj; ojye; hj; mesonuvktion hj; ajlektorofwniva" hj; prwivŸ,
Mc 13.36
mh; ejlqw;n ejxaivfnh" euJvrh uJmaÖ" kaqeuvdonta".
Mc 13.37
oJ; de; uJmiÖn levgw, paÖsin levgw, grhgoreiÖte.
Vulgata:
Mc 13.32
de die autem illo vel hora nemo scit neque angeli in caelo neque Filius nisi Pater
Mc 13.33
videte vigilate et orate nescitis enim quando tempus sit
Mc 13.34
sicut homo qui peregre profectus reliquit domum suam et dedit servis suis potestatem cuiusque operis et ianitori praecipiat ut vigilet
Mc 13.35
vigilate ergo nescitis enim quando dominus domus veniat sero an media nocte an galli cantu an mane
Mc 13.36
ne cum venerit repente inveniat vos dormientes
Mc 13.37
quod autem vobis dico omnibus dico vigilate
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Mk. 13,32
„Azt a napot viszont, vagy azt az órát senki sem tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, hanem csak az Atya.
Mk. 13,33
Vigyázzatok, legyetek ébren, mert nem tudjátok, mikor jön el az az idő!
Mk. 13,34
Ahogy az idegenbe készülő ember, amikor elhagyta házát, átadta szolgáinak a hatalmat, és kiadta mindenkinek a maga munkáját, az ajtóőrnek is megparancsolta, hogy vigyázzon.
Mk. 13,35
Vigyázzatok tehát, mert nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura; lehet este vagy éjfélkor, kakasszókor vagy reggel:
Mk. 13,36
nehogy, amikor hirtelen megjön, alva találjon benneteket!
Mk. 13,37
Amit pedig nektek mondok, azt mindenkinek mondom: Vigyázzatok!”
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
32 „Azt a napot viszont, vagy azt az órát senki sem tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, hanem csak az Atya.
33 Vigyázzatok, legyetek ébren, mert nem tudjátok, mikor jön el az az idő!        34 Ahogy az idegenbe készülő ember, amikor elhagyta házát, átadta szolgáinak a hatalmat, és kiadta mindenkinek a maga munkáját, az ajtóőrnek is megparancsolta, hogy vigyázzon. 35 Vigyázzatok tehát, mert nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura; lehet este vagy éjfélkor, kakasszókor vagy reggel: 36 nehogy, amikor hirtelen megjön, alva találjon benneteket! 37 Amit pedig nektek mondok, azt mindenkinek mondom: Vigyázzatok!”
Károli (revideált):
Márk. 13,32
Arról a napról és óráról pedig senki semmit sem tud, sem az égben az angyalok, sem a Fiú, hanem csak az Atya.
Márk. 13,33
Figyeljetek, vigyázzatok és imádkozzatok; mert nem tudjátok, [Mát. 24,44. 25,13.  Luk. 22,40.] mikor jő el az az idő.
Márk. 13,34
Úgy mint az az ember, a [Mát. 25,14.  Luk. 19,12.] ki messze útra kelve, házát elhagyván, és szolgáit felhatalmazván, és kinek-kinek a maga dolgát megszabván, az ajtónállónak is megparancsolta, hogy vigyázzon.
Márk. 13,35
Vigyázzatok azért, mert nem tudjátok, mikor érkezik meg a háznak ura, este‑é vagy éjfélkor, vagy kakasszókor, vagy reggel? [Luk. 12,38.]
Márk. 13,36
Hogy, ha hirtelen megérkezik, ne találjon titeket aludva.
Márk. 13,37
A miket pedig néktek mondok, mindenkinek mondom: Vigyázzatok!
Szent István Társulati Biblia:
Figyelmeztetés az éberségre
Mk 13,32
Ám azt a napot vagy órát senki sem tudja, az ég angyalai sem, sőt még a Fiú sem, csak az Atya.
Mk 13,33
Vigyázzatok, legyetek éberek, mert nem tudjátok, mikor jön el az idő.
Mk 13,34
Éppen úgy, mint az idegenbe készülő ember, aki otthagyja házát és szolgáira bízza vezetését, mindegyiknek kijelöli a maga feladatát, a kapusnak is megparancsolja, hogy virrasszon.
Mk 13,35
Legyetek hát éberek! Nem tudjátok ugyanis, mikor érkezik meg a ház ura: lehet, hogy este, lehet, hogy éjfélkor, vagy kakasszóra, vagy reggel.
Mk 13,36
Ne találjon alva, ha váratlanul megérkezik!
Mk 13,37
Amit nektek mondok, mindenkinek mondom: Legyetek éberek!”
Káldi Biblia:
Mk 13,32
Azt a napot azonban, vagy órát senki sem tudja, a mennyei angyalok sem, a Fiú sem, * hanem csak az Atya.
Mk 13,33
Figyeljetek, vigyázzatok és imádkozzatok, mert nem tudjátok, mikor lesz azon idő. [Máté 24,42.]
Mk 13,34
Mint amaz ember, ki messze útra menvén, elhagyá házát, és hatalmat ada szolgáinak minden dologra, és az ajtónállónak megparancsolá, hogy vigyázzon. * [Máté 24,45.]
Mk 13,35
Vigyázzatok tehát, (mert nem tudjátok, mikor jő el a háznak ura, estve‑e vagy éjfélkor, vagy kakasszókor vagy reggel),
Mk 13,36
hogy midőn hirtelen eljövend, ne találjon titeket aluva.
Mk 13,37
A mit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom: Vigyázzatok!
Káldi Neovulgáta Biblia:
Mk 13,32
Azt a napot és az órát azonban senki sem ismeri, sem az angyalok az égben, sem a Fiú, csak az Atya.
Mk 13,33
Vigyázzatok tehát, legyetek éberek és imádkozzatok, mert nem tudjátok, mikor jön el az az idő!
Mk 13,34
Mint az ember, aki idegenbe készült: mikor elhagyta házát, hatalmat adott szolgáinak, mindenkinek a maga dolgában, az ajtónállónak pedig megparancsolta, hogy ébren legyen.
Mk 13,35
Legyetek tehát éberek; nem tudjátok ugyanis, mikor jön el a ház ura, este‑e vagy éjfélkor, kakasszókor vagy reggel;
Mk 13,36
hogy amikor váratlanul eljön, alva ne találjon benneteket.
Mk 13,37
S amit nektek mondok, azt mindenkinek mondom: Legyetek éberek!«
Aranyos Biblia:
Márk. 13.32
De arról a’napról és óráról senki semmit nem túd sem a’mennyei Angyalok, sem a’Fiú, hanem tsak egyedül az Atya.
Márk. 13.33
[Mát. 24:42. és 25:13.] Ojjátok-meg magatokat, vigyázzatok és imádkozzatok; mert nem tuddjátok mikor jö-el az az idö.
Márk. 13.34
Mint mikor valamelly ember meszsze földre indúlván elhagyta az ö házát, és minden hatalmát a’ szolgákra bizván, és mindennek dolgáról parantsolván, az ajtón-állónak megparantsolta hogy vigyázna.
Márk. 13.35
Vigyázzatok azért, [mert nem tudjátok mikor jö haza a’háznak Ura, estvéné, vagy éjfélkor, vagy kakas szókor, vagy reggel.]
Márk. 13.36
Hogy, ha hirtelen megjövénd, ne találjon titeket aluva.
Márk. 13.37
A’miket pedig néktek mondok, mindeneknek mondom, Vigyázzatok.
Luther Biblia:
Mk 13,32
Von dem Tage aber und der Stunde weiß niemand, auch die Engel im Himmel nicht, auch der Sohn nicht, sondern allein der Vater.
Mk 13,33
Seht euch vor, wachet! denn ihr wißt nicht, wann die Zeit da ist. [Lk 12,35-40;  21,36]
Mk 13,34
Wie bei einem Menschen, der über Land zog und verließ sein Haus und gab seinen Knechten Vollmacht, einem jeden seine Arbeit, und gebot dem Türhüter, er solle wachen:
Mk 13,35
so wacht nun; denn ihr wißt nicht, wann der Herr des Hauses kommt, ob am Abend oder zu Mitternacht oder um den Hahnenschrei oder am Morgen, [Lk 12,38]
Mk 13,36
damit er euch nicht schlafend finde, wenn er plötzlich kommt.
Mk 13,37
Was ich aber euch sage, das sage ich allen: Wachet!
King James:
Mar. 13,32
But of that day and that hour knoweth no man, no, not the angels which are in heaven, neither the Son, but the Father.
Mar. 13,33
Take ye heed, watch and pray: for ye know not when the time is.
Mar. 13,34
For the Son of Man is as a man taking a far journey, who left his house, and gave authority to his servants, and to every man his work, and commanded the porter to watch.
Mar. 13,35
Watch ye therefore: for ye know not when the master of the house cometh, at even, or at midnight, or at the cockcrowing, or in the morning:
Mar. 13,36
Lest coming suddenly he find you sleeping.
Mar. 13,37
And what I say unto you I say unto all, Watch.

Mc 13,32
"Quant à la date de ce jour, ou à l'heure, personne ne les connaît, ni les anges dans le ciel, ni le Fils, personne que le Père.
Mc 13,33
"Soyez sur vos gardes, veillez, car vous ne savez pas quand ce sera le moment.
Mc 13,34
Il en sera comme d'un homme parti en voyage: il a quitté sa maison, donné pouvoir à ses serviteurs, à chacun sa tâche, et au portier il a recommandé de veiller.
Mc 13,35
Veillez donc, car vous ne savez pas quand le maître de la maison va venir, le soir, à minuit, au chant du coq ou le matin,
Mc 13,36
de peur que, venant à l'improviste, il ne vous trouve endormis.
Mc 13,37
Et ce que je vous dis à vous, je le dis à tous: veillez!"

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/