Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. november 20. 1:13
Tárgy: Mk 13,24-27. - Összeomlás helyet összegyűjtés - Örökélet (Szentháromság u. u.)

Kedves ’Felhőlesők’!

A lelkészkonferencia és fáradalmai után, EBBE csendesnap előtt megpróbáltam kihajtani még utoljára ezt az összeállítást, ha már az egyházi év utolsó vasárnapjához értünk! Ezután már csak jövő évi anyagokat vagyok hajlandó küldeni egy darabig… ;‑)

Vázlatkísérlet:
Összeomlás helyett összegyűjtés
Megrendült tartóerők
Érkező Emberfia
Összegyűjtött választottak
A vázlathoz:
Itt a vég! Rettenetes szavak ezek, iszonyú képeket fest elénk Jézus. Még a világegyetem csodás, hatalmas, szilárdnak, masszívnak hitt épülete is összeomlik, hiszen tartóerői megrendülnek. Mégsem ez a vég! Hanem az, hogy a felhőkön feltűnik az Emberfia. Azért jön vissza Jézus, hogy összegyűjttesse angyalaival övéit.
Megrendült tartóerők
Borzalmas katasztrófák látványában van bőven részünk. Pénteken is átélhettünk egy istenítéletet, hiszen rövid volt ugyan a vihar, de igen sok helyen okozott nagy károkat. Aztán a média is pajzán élvezettel közvetíti számunkra az ilyen eseteket. Ez mégis mind semmi ahhoz képest, amiről Jézus beszél: a világ maga dől össze, ahogyan életünk is oly sokszor hever romokban. Kihunynak a fények: csillag lehull, nap elsötétül, hold nem adja többé fényét…
Érkező Emberfia
Feltűnik viszont az Emberfia! Jézus hallgatói számára jól ismert próféciák, apokrif iratok leírása elevenedik meg. Az egyik legkorábbi próféta, Ámósz soraitól kezdve az  evangélistáján, Ézsaiáson keresztül a kései Dánielig szinte mindenki ott van. A hallgatóságnak évszázadok álltak rendelkezésére, hogy magukba igyák és nemzedékről nemzedékre továbbadják az eljövendőt. Arra azonban senki nem számított, hogy e jól ismert szavakat a Názáreti önmagára alkalmazza. Ez még tanítványainak is újdonság volt, meglepő. Maguktól ilyesmit ki nem találhattak volna…
Összegyűjtött választottak
Könnyen jut az ember ilyen kataklizmatikus kép révén pesszimista álláspontra, és tehet magáévá valamiféle dekadens kultúrát.  ellenében inkább azt énekelhetnénk: Ha már úgyis elpusztul a világ, minek bele virág? Jézus azonban egyértelművé teszi, hogy kell a világba virág, mert azért jön vissza erre a mezőre, hogy földi életének vetése, valamint a világ végéig velünk létének öntözése után virágokat gyűjtsön: az Övéit. Örök gyűjtemény ez, amelyen már nem fog a hervadás, a rothadás, a kiszáradás, a végelgyengülés…
Gondolatok az ige kapcsán:

Nehéz vizekre evez a szakasz. Mutatja ezt az is, hogy temérdek tévtanítás látott napvilágot azzal a hivatkozással, hogy az utolsó időkről szóló próféciákat fejtette meg. Se így, se úgy ne hagyjuk magunkat megtéveszteni. Se azáltal, hogy a jézusi jeleket mindenáron bele akarjuk erőltetni a jelen jelekbe, se azáltal, hogy a bizonytalan jövőbe akarjuk kitolni az egészet, mégpedig azáltal, hogy bagatellizáljuk a Biblia kijelentéseit eme utolsó napokról, és így bújunk ki a szüntelen várakozás kötelezettsége alól… Egyszóval óvakodjunk is, hogy az elénk tárt próféciát valami más műfajban értelmezzük és adjuk tovább. A profétikus voltot se azáltal ne öljük meg, hogy  értelmezzük Jézus szavait, se azáltal, hogy puszta szimbolikus jelentőséget tulajdonítunk neki. Mindkét kísértés támadja az egyházat, és mindkét elcsábulás megfolytja Jézus szavát.
A labirintus adva van: egy szövevényes, nehezen érthető prófécia. Isten adott nekünk egy vázlatot ehhez a labirintushoz, de nem részletes térképet. A vázlat elég ahhoz, hogy amennyire most szükséges, eligazodjunk. Nincs hát szükségünk pl. arra, hogy bejárjuk minden zegét-zugát — de nincs a hatalmunkban az sem, hogy rögtön nekivághatnánk nyílegyenesen a kijáratnak. Szükségünk van arra, hogy majd amikor megjelenik az Emberfia jele, akkor vegyük át az útbaigazítást konkrét útviszonylatban.

Vajon csakugyan azért hangzik el Jézus apokaliptikus beszéde — ahogyan a  előkészítőjében olvashatjuk —, hogy ne a jövőkön merengjünk, hanem a jelent ragadjuk meg?!? (Arról nem is beszélve, hogy eleve elutasítom azt a nézetet, amely szerint itt csupán Márk szerkesztői betoldásáról lenne szó, és nem Jézus beszédének összeszerkesztéséről.) Mindenesetre elég  felvetés, hogy azért ír az evangélista az utolsó időkről, hogy mégse foglalkozzunk ezekkel az utolsó időkkel, hanem a jelenre koncentráljunk. Éppen fordítva! Az utolsó időkről szóló tanítás meg akar óvni attól, hogy a jelenbe süppedve elveszítsük szemünk elől a célt. Mert  minden átértékelődik majd, és amit itt fontosnak tartottunk, az lényegtelen lesz, amit pedig lényegtelen, azon fordul meg majd örök sorsunk…

:
„Mk 13,24-27.
(Vö.: Mt 24,29-31; Lk 21,25-28).
Mt 24,29-31.
(Vö.: Mk 13,24-27; Lk 21,25-27.) Az álkrisztusok fellépte után megjelenik az Emberfia jele, ez az egyházatyák egyhangú felfogása szerint a kereszt. A prófétáknál és az apokaliptikában a kozmikus események hozzátartoznak a világvég leírásához: a nap elsötétedik... Az Emberfiának eljövetele az ég felhőin jelzi istenségét, mert az Ószövetség istenjelenéseiben a felhő mindig szerepet játszik. Jézus még egyszer szól erről az eljövetelről (Mt 26,64) a főtanács előtt. Az angyalok összegyűjtik a választottakat a szétszórtságból, valamint a pogányokat, akik üdvözülni fognak.”

:
„Márk. 13,21–37. Az Emberfia eljövetele (Mt 24:29–36; Lk 21:25–33).
Az előzőkhöz közvetlenül csatlakozik Jézus visszajövetelének ábrázolása (álmessiások 21–23, a  24–27, a fügefa példázata 28–29, a  ideje 30–32, záró intelmek 33–37). Jézus ismét figyelmeztet arra, hogy ezek célja csak a megtévesztés, de a várakozás feszültségében élőknek éppen azért van nagy szükségük Jézus itteni tanítására és józan megfontoltságra, hogy a hit helyett a hiszékenység útjára ne tévedjenek. Az igazi  a természet erőinek félreismerhetetlen bizonyságtételétől kisérve következik be. Azt jelzi így a teremtett világ, hogy az újnak adja át a helyét. A dicsőséggel megjelenő Emberfia első intézkedése pedig az, hogy egybegyűjteti angyalaival a választottakat a világ minden tájáról. Jel és jelzett dolog olyan szoros összefüggésben van itt egymással, mint a természeti jelenségek világában, de ezt sem azért mondja el Jézus, hogy öncélú ismeretekkel gazdagítsa övéi értelmét, hanem azért, hogy teljes egzisztenciájukkal felkészülhessenek az Eljövendő fogadására. Aki igazán várja őt, annak a várakozása nem távolba tekint megalkuvó és lagymatag lélekkel, hanem eljövetelének közelségével számol; hiszen jelenünk minden eseménye is erre utal már, az előkészítés fokán. Egyébként is: az ígéret hitelességének alapja Jézus szavainak örökérvényű igazsága.    ”

:
„Az Ember Fiának visszajövetelét, paruziáját Jézus a közismert próféciák szent szavaival írja le (29—31). Amíg e Földön járt, alázatossága és szegénysége eltakarta méltóságát, de amikor visszajön, dicsőségét és hatalmát meglátja mindenki. Milyen jutalom és örvendezés lesz ez azokra, akik érette szenvedtek; s milyen ítélet lesz ez azokra, akik megtagadták, megölték, s bizonyságtevőit üldözték. És az ő eljövetele bizonyos. Senki meg nem akadályozhatja, fel nem tartóztathatja. ”

:
„d. Jézus leírja diadalmas visszatérését
(13:24-27) (Mt 24:29-31; Lk 21:25-28)
A kifejezés éles ellentétet vezet be a csodajeleket művelő hamis messiások megjelenése (22. v.) és az igazi Messiás drámai eljövetele között (vö. 19-20. v.; Jóel 2:28-32), (‘nyomorúság’, vö. Mk 13:19). Ezek a kifejezések szoros kapcsolatot jeleznek a 14-23. versekkel. Ha ezek a versek kizárólag a Kr. u. 70-ben bekövetkezett eseményekre vonatkoztak volna, akkor Jézus Krisztusnak hamarosan vissza kellett volna térnie ezek után. Nem tért vissza, és ez azt a nézetet támogatja, hogy a 14-23. versek egyaránt vonatkoznak Jeruzsálem pusztulására, és a Krisztus visszajövetele előtti nagy nyomorúságra.
A különféle rendellenességek, beleértve a és helyzetét, közvetlenül megelőzik a második adventet. Jézus jövendölését áthatja az Ézs 13:10 és 34:4, anélkül, hogy közvetlenül idézne ezekből az igékből. Ezek szemléletes utalások a világegyetemben bekövetkező csillagászati változásokra.
Az utolsó kijelentés – (szó szerint ‘az egekben levő erők’) utalhat: (a) fizikai erőkre, melyek az égitestek mozgását irányítják, és melyek megváltozása megváltoztatja az égitestek rendes pályáját, vagy (b) a gonoszság szellemi erőire, a Sátánra és alattvalóira, akiket nagyon megzavarnak majd ezek az események. Az előző nézetet részesítjük előnyben.
És (ez a görög szó szerepel még a 21, 27. versekben is), amikor az éppen említett kozmikus események lejátszódnak, a földön élő emberek (vö. 8:31, 38) vagy ‘a felhőkkel’. Az ‘ég felhői’ isteni jelenlétre utalnak (vö. 9:7; 2Móz 19:9; Zsolt 97:1-2; Dán 7:13; Mt 24:30b). Ő mennyei fog megjelenni (vö. Zak 14:1-7). Ez lesz Jézus személyes, látható, testi visszatérése a földre, megdicsőült Emberfiaként (vö. ApCsel 1:11; Jel 1:7; 19:11-16). Jézus ezt az eseményt a Dániel 7:13-14 ismerős, de homályos nyelvezetével írta le. Győzelmes visszatérése véget vet az Isten országa jelenlegi leplezett formájának (vö. magyarázatok a Mk 1:15; 4:13-23-nál).
Szintén ugyanakkor (‘akkor’; vö. 21, 26. v.) az Emberfia (vö. 4:29) (vö. 8:38; Mt 25:31), (vö. Mk 13:20, 22) a tájáról. Ez a kifejezés, szó szerint ‘a négy szél felől’, azt jelenti, hogy minden irányból, ami utalás az egész világon élő emberekre, és ezt hangsúlyozza az utolsó két kifejezés (27. v.). Egyetlen választott sem marad ki. Bár ez itt nincs kimondva, úgy tűnik, hogy ebbe beletartozik az ószövetségi szentek és a nagy nyomorúságban mártírhalált szenvedett hívők feltámadása (vö. Dán 12:2; Jel 6:9-11; 20:4). Itt nincs szó azokról, akik nem tartoznak a választottak közé (vö. 2Thessz 1:6-10; Jel 20:11-15).
Az Ószövetség gyakran említi, hogy Isten összegyűjti a szétszórt izraelitákat a föld legtávolabbi pontjairól, nemzeti és lelki egységbe Palesztinába (5Móz 30:3-6; Ézs 11:12; Jer 31:7-9; Ez 11:16-17; 20:33-35, 41). A második eljövetel idején az izraeliek már összegyűlnek a győzelmes Emberfia körül, aki megítéli, helyreállítja őket mint nemzetet, és megváltja őket (Ézs 59:20-21, Ez 20:33-44; Zak 13:8-9; Róm 11:25-27). Ugyanakkor minden pogányt is elé gyűjtenek (Jóel 3:2), és ő mint pásztor, elválasztja ‘a juhokat’ (a választottakat) ‘a kecskéktől’ (Mt 25:31-46). Ezek a meg-váltott zsidók és pogányok bemennek az ezeréves országba, ezen a földön, földi testükben élve (Ézs 2:2-4; Dán 7:13-14; Mik 4:1-5; Zak 14:8-11, 16-21).
Ebben a szövegösszefüggésben ‘a választottak’ megnevezésen a pogányokat és azokat a zsidókat kell érteni, akik hisznek Jézusban mint Messiásban az utolsó nagy nyomorúság időszaka (vö. Jel 7:3-4, 9-10). Ez összeegyeztethető azzal a nézettel, mely szerint a gyülekezet, Krisztus teste elragadtatása a nagy nyomorúság előtt történik (vö. l Kor 15:51-53; 1Thessz 4:13-18). Mivel a gyülekezetet Isten megkíméli a földön bekövetkező ítélettől (vö. 1Thessz 1:10; 5:9-11; Jel 3:9-10), ezért a gyülekezet nem megy át a nagy nyomorúságon. Ez az értelmezés fenntartja az elragadtatás bármikori bekövetkezésének lehetőségét a most élő hívők számára, és további hangsúlyt ad Jézus figyelmeztetésének ‘vigyázzatok!’ (vö. Mk 13:35-37). Mivel Jézus tanítványai még nem értették világosan az egyház jövőbeni létrejöttét (vö. Mt 16:18; ApCsel 1:4-8), ezért Jézus nem említette külön Isten végidőkbeli tervének ezt a kezdeti fázisát.
Mindazonáltal vannak olyan írásmagyarázók, akik azt tartják, hogy az elragadtatás a nagy nyomorúság után következik be. Szerintük az itt szereplő ‘választottak’ kifejezés a mindenkori megváltottakra utal – múltban, jelenben és jövőben. Ehhez az szükséges, hogy mindazok, akik az Úrban haltak meg, a nagy nyomorúság végén támadjanak fel, és az akkor élő hívőkkel együtt elragadtassanak, hogy találkozzanak a visszatérő Emberfiával, aki abban az időben fog megjelenni. Ez esetben a gyülekezet, Krisztus teste, a földön nagy nyomorúság idején, de különálló egységként természetfeletti védelmet kap a nyomorúság során, elragadtatik a végén, és azonnal visszatér a földre, hogy részt vegyen az ezeréves országban. De a Mk 13:17-ben szereplő előző beszéd és a 32. versben leírt következő beszéd alapján előnyben részesítjük a nagy nyomorúság előtti elragadtatás nézetét.”

:
„E) A második eljövetel (13,24-27)
riasztó jelek támadnak az égen. Sötétség borul majd a földre mind nappal, mind éjszaka. Az (amelyek az égitesteket pályájukon tartják) 
Akkor a megfélemlített világ aki visszatér a földre, de most nem mint alázatos Názáreti, hanem mint dicsőséges hódító. Eljön a angyali lények és megdicsőült szentek milliárdjaitól kísérve. Lenyűgöző hatalom és káprázatos ragyogás jelenete lesz ez. El fogja küldeni angyalait, hogy egybegyűjtsék vagyis mindazokat, akik elfogadták Őt Úrnak és Megváltónak a nyomorúság ideje alatt. A föld egyik végétől a másikig — Kínától Kolumbiáig — el fognak jönni, hogy élvezzék csodálatos ezeréves földi uralkodásának előnyeit. Ellenségeit viszont ugyanakkor el fogja pusztítani.”

:
„ (IV) (13,24-27). A kozmikus jeleket feltüntető ósz‑i nyelvezet az Emberfia és a végső ‘egybegyűlés’ képét olyan új összefüggésben montírozza egymásra, amelynek központi eseménye Jézusnak, az Emberfiának eszkatologikus érkezése. Isten győzelmének végső bizonyítéka Jézus dicsőséges eljövetele lesz az A reá való várakozás válik a beszédben ajánlott türelmes helytállás alapjává. Az Emberfia érkezését előre mutató kozmikus jelek ósz‑i szövegeket visszhangoznak: Iz 13,10; Ez 32,7; Ám 8,9; Jo 2,10.31; 4,15; Iz 34,4; Agg 2,6.21. Ezek a jelek azonban az ÓSz-ben nem az Emberfia eljövetelét előzik meg. Az előjelek listája sajátos megfogalmazása annak, hogy az egész teremtés jelezni fogja az eljövetelt. A leírás a Dán 7,13-ból származik. Az Emberfia Márknál azonban nyilvánvalóan Jézus, és nem a Dán 7,13 angyali lénye ‘emberi alakban’. Vitatott, hogy Jézus használt‑e ilyen kifejezéseket önmagával kapcsolatban (® 78:38—41; de vö. ® 14:61—62-vel is). Az Emberfia tevékenysége éppen ellentettje a Zak 2,10-ben leírtaknak. A választott népet egybegyűjtő Isten tevékenységéről beszél a MTörv 30,4; Iz 11,11.16; 27,12; Ez 39,27. Ugyancsak említést tesznek erről más ósz‑i és zsidó iratok is, de az ÓSz sehol sem utal arra, hogy az egybegyűjtést az Emberfia végzi.”

:
„VÉDELEM A MEGTÉVESZTÉSSEL SZEMBEN
Márk 13,21—31
A nagy nyomorúság közepette a Krisztus-várók teljesen ki lennének szolgáltatva a hitetésnek, hogy Krisztus máris itt van, ha Jézus szava előre fel nem készítené őket a rájuk leselkedő szellemi csapdákra. Igéje azonban ki tudja vezérelni őket a labirintusból. 
Az ige üzenetes beszéde megvéd a jelek és csodák ámításától is. A hamis próféták jelei és csodái az 5Móz 13,2kk szerint a hűség próbái csupán, más jelentőséget nem szabad tulajdonítani nekik. Amikor pedig letelik a nagy nyomorúság ideje, a bekövetkező kozmikus változásoknak sincs önálló jelentésük. ÓSZ‑i előzményük az Ézs 13,10; 34,4; Jóel 2,10kk; 3,4; 4,15kk. Visszatekintve oda, ahonnan a beszélgetés elindult, utólag megállapíthatjuk, hogy itt már nincs szó a templom pusztulásáról. Égitestek elsötétülése, csillagok hullása, egek megrendülése annyit jelent, hogy kénytelenek utat engedni a megjelenő Emberfiának. A felhők Isten dicsősége megjelenésének kísérői, s kapcsolhatók a mennybemenetelkor elhangzott ígérethez is: ‘felhő takarta el...’ és ugyanúgy fog megjelenni (ApCsel 1,9kk). Nem azt mondja Jézus, hogy meglátjátok, hanem általános jelentéssel: ‘meglátják’, azaz mindenki. Az Emberfia eljövetele a Dán 7,13-ra támaszkodik, történetileg azonban közbeiktatódik az Énók kv.-e, a két testamentum közötti idő legolvasottabb irata (Jud 14); (ismeretes magyar fordításban is). — Júdeát kivéve a zsidóság már akkor is diaszpóra helyzetben élt, azt azonban, hogy az angyalok a föld minden szegletéből összegyűjtik a választottakat, már egyetemesen kell értenünk, mert minden nép közül toborzódnak. Mivégre lesz az egybegyűjtetés? A magyarázók a hívők elragadtatására gondolnak, amire nagyon vártak az első gyülekezetek (1Thessz 4,17). Inkább azonban az 1Thessz 4,16 itt a mérvadó, mert az egybegyűjtés a régvolt nemzedékekre is kiterjedhet, tehát inkább a Krisztusban elhunytak feltámadásáról van szó. Észre kell azonban vennünk, milyen visszafogott Jézus ezen a ponton, s nekünk is kordában kell tartanunk képzeletünket.
 Történelmi, személyüket érintő és kozmikus jelzések arra intenek, hogy az Emberfia, aki maga Jézus, már kész arra, hogy átlépjen az ajtón. Minden jel megtéveszthet azonban ige nélkül, mert a legfőbb, s az egyetlen biztos iránytű Jézus eleven beszéde, a soha el nem múló ige.”

:
„70. Az Ember Fia eljövetele – 13,24–27 (Mt 24,29–31; Lk 21,25–28)
(24) Viszont azokban a napokban, az után a nyomorúság után, a nap majd elsötétedik, a hold nem adja fényét, (25) a csillagok lehullanak az égről és az egekben levő erők megrendülnek. (26) És akkor meglátják majd az Ember Fiát eljönni a felhőkön, nagy hatalommal és dicsőséggel. (27) És akkor elküldi majd az angyalokat, és összegyűjti választottait a négy világtáj felől, a föld szélétől az ég széléig.
Vö. a 24k. vk.-hez: Ézs 13,10; 34,4; a 26. v.-hez: Dán 7,13k; a 27. v.-hez: Zak 2,10; 5Móz 13,8; 30,4.
Ez a szakasz volt az apokaliptikus röpirat befejezése és egyben csúcspontja. Márk átveszi, mert – az őskeresztyénséggel együtt – alkalmasnak tartotta ezt az apokaliptikus leírást a Jézus paruziájához fűződő keresztyén reménység kifejezésére. A leírás képanyaga persze az ókor számunkra meghaladott világképéhez tartozik. Eszerint a föld lapos korong, amelyre a félgömb alakú égbolt borul. A kettő ‘széle’ a horizonton találkozik (27. v.). Az égbolt szilárd anyag, amelyet a benne lévő ‘erők’ tartanak, mint a kifeszített sátrat a sátorrudak (25b). Az égboltra függesztett égitestek közül a két nagyobb (!), a nap és hold, mint két nagy lámpa kialusznak, a kisebbek, a csillagok leesnek (24b.25a). A sötétségben felragyog az Ember Fia ‘dicsősége’, aki a mennybolt fölötti égből felhőkön ereszkedik alá a földre, angyalok kíséretében (26k. vk.). Naivitásában is grandiózus kép! De hogyan értsük és értékeljük? Két mozzanatra kell figyelnünk. nyomán több kutató is hangsúlyozza, hogy a képanyag ‘töredékes’. Nincs szó pl. arról, hogy az égbolt megrendülése mit jelent a föld és az emberek számára, hova esnek a csillagok stb. A leírás célja tehát nem egy kerek kép közlése a várható, kozmikus katasztrófáról. A képanyag nem önmagáért van, hanem eszköz egy más mondanivaló kifejezésére és jellemzésére. Ezt még inkább bizonyítja egy másik megfigyelés. A képanyag nem önálló, apokaliptikus jövendölés, hanem idézetek és utalások sora az ÓT prófétai képanyagából, amelynek már ott is szimbolikus, eszközi szerepe volt a prófétai üzenet kifejezésére. Ezért fontos, hogy ne akadjunk el a számunkra elavult képanyagnál, hanem azt a mondanivalót keressük, amit ki akar fejezni. Végül még egy s talán a legfontosabb szempont. A szövegnek, amely önmagában bármely zsidó apokalipszisbe beillenék, konkrét vonatkozása van Márk, de a röpirat valószínűleg keresztyén szerzője számára is. Az a názáreti Jézus, akit az egyház már ismer. A pedig a keresztyének. Tehát a képanyag egy krisztológiai és egy ekléziológiai (egyben szoteriológiai) mondanivalót szemléltet.
A szétválasztó kötőszó. Lezárja az eddigieket és valami újat vezet be. Ezt a szétválasztást szolgálja a kettőzött időhatározó, amely márki stílussajátosság (vö. 1,32.35; 4,35; 10,30 stb.). A 17.19.20. vk.-ben is szereplő a röpirat szövegében azt fejezi ki, hogy a paruzia a templom pusztulásával járó ‘nyomorúság’ idején, azt mintegy ‘megrövidítve’ következik be. Márk viszont – mint az egész beszédben mindvégig – éppen ezt az apokaliptikus tévedést korrigálja, s ezért kettőzi meg az időhatározót. Nem a nyomorúság napjaiban, hanem az következő, meghatározhatatlan napok egyikén, a templom pusztulásától függetlenül jön a paruzia. A korrekció egyúttal kifejezi, hogy Márk is a közeli paruzia várásában élt. Hiszen ‘a nyomorúság utáni napok’ az ő jelene. Azt a finom és mégis óriási különbséget, ami Márk közelvárása és a röpirat várakozása között van, a beszéd második, értelmező része tárgyalja (28-37. vk.).
A képanyag Ézs 13,10 és 34,4-re támaszkodik (vö. Jel 6,12kk). A kozmikus sötétségnek és megrendülésnek ott kettős szerepe van. Egyrészt jelképezik Isten ítéletét és haragját, másrészt mintegy utat nyitnak a mennyből érkező Isten előtt. A mi szövegünkben elsősorban az utóbbi kap szerepet. Sajátos kontraszt-párhuzam figyelhető meg. Elsötétülnek az égitestek – felragyog az Ember Fia dicsősége. ‘Megrendülnek az égi erők’ = jön az Ember Fia = Vagyis a képanyag nem kozmikus katasztrófát, világpusztulást ígér, hanem szorosan a paruziára vonatkozik és azt jellemzi. Akkor minden az ellenkezőjére változik: most az egész kozmosz elrejti Jézus isteni méltóságát és dicsőségét, akkor az egész teremtettség utat nyit neki és nyilvánvalóvá teszi azt.
Ezt a pozitív, krisztológiai reménységet fejezi ki a Dán 7,13k-ból vett és Jézusra alkalmazott Ember Fia-képzet. A Isten jelenlétének szimbóluma (vö. 9,7). Ennek értelmezéseként következik a kifejezés (Dán 7,14!). A paruzia tehát Isten műve. Ő részesíti Jézust az ő isteni hatalmában és dicsőségében.
Mindennek negatív oldalaként megcsendül az ítélet gondolata is, bár nagyon visszafogott formában. Erre utal a alany nélküli állítmány, amely a szöveget nyelvtanilag is nehézkessé teszi. Valószínűleg Márktól ered. A röpirat szövege talán így hangzott: ‘És akkor eljön… És akkor elküldi…’ Kik azok, akik ‘meglátják’? Nem lehetnek sem a tanítványok (mert akkor ‘meglátjátok’ lenne), sem a (mert ők még szét vannak szórva, amikor ez a ‘meglátás’ történik). Egészen közel áll viszont a szöveghez 14,62, ahol Jézus a felette ítélkező szinedriumnak mondja fenyegetően: (vö. még 9,1). Márk bizonyára hasonló értelemben fogalmaz itt is. Tehát Jézus ellenségeire céloz. Akik a földi Jézus isteni méltóságát és küldetését nem ismerték el, hanem őt tanítványaival együtt (9–13. vk.!) üldözték kiszolgáltatták, megverték és megölték (14,43–15,37), azok fogják őt ‘meglátni’ nyilvánvaló isteni hatalmában és dicsőségében. Nincs szó viszont arról – noha ez az apokaliptikában általános –, hogy az Ember Fia ítéletet tart, szétválasztja az üdvözülőket és az elkárhozókat. Márk szerint ez már a paruzia előtt megtörtént (vö. 3,28kk; 8,38; 15,33.38). A paruziánál elég ennyi: ‘meglátják’.  Annál nagyobb hangsúly kerül viszont a Ez volt a csúcspontja már a röpiratnak is, amely lényegében vigasztaló szándékkal íródott. Ezt a szándékot Márk is osztja. Persze az ő világmissziói perspektívájában (13,10; 14,9) a ‘választottak’ köre sokkal szélesebb, mint az apokaliptikában, ahol a választottság tudata szektás szűk-keblűséget jelentett (vö. 20.22 vk. magy.). Az összegyűjtés fogalma szintén ótestamentumi hátterű. Az ÓT Izrael összegyűjtése mellett (5Móz 30,4; Ézs 60,4) szól a népek összeseregléséről is (Ézs 2,2k; 60,3; Mik 4,1kk stb.). A mi szövegünk közvetlenül Zak 2,10-re támaszkodik, de a LXX szövegére (!). (A héber szöveg éppen ellenkezőleg ‘szétszórásról’ szól.) Az összegyűjtést az Ember Fia végzi krisztológia tehát azonnal szoteriológia lesz. A kettő együtt jut célhoz a paruziában. Az ‘angyalok’ az apokaliptikus képzetvilág állandó szereplői (vö. 8,38). párhuzamban van a tanítványok küldetésével (3,14; 6,7) s egyben jellemzi magát a küldőt. A földi és a megdicsőült Jézus egyaránt küldötteket von bele a maga munkájába. A vigasztaló, szoteriológiai tendenciát fokozza a helyhatározók halmozása. A négy égtájat, tehát az egész földet jelenti. A második helyhatározó kissé nehézkes ötvözete két hasonló fordulatnak: ‘a föld egyik szélétől a föld másik széléig’ (5Móz 13,8) és ‘az ég egyik szélétől az ég másik széléig’ (5Móz 30,4 LXX). Ez is – a horizont által körülvett – egész földet jelenti. Mindkét helyhatározó ugyanazt a gondolatot erősíti: mindenkit összegyűjtenek és senki sem marad ki. Aki a földi Jézust befogadta, az befogadást talál a hatalommal és dicsőséggel érkező Ember Fia-Jézusnál. A képanyag itt sem törekszik teljességre. Nincs szó arról, hogy hova gyűjtetnek össze a választottak. Nincs szó a feltámadás kérdéséről sem. A hol? és hogyan? kérdések nem fontosak. Minden részlet összesűrűsödik a nagy találkozás és örök együttlét ígéretében. Örökre együtt Jézussal! Ennyi elég vigasztalásul és reménységül, mert ennyi az üdvösség.”

:
„e) (13, 24-27)
24.	Azokban a napokban azonban, a nagy szorongattatás
után, a nap majd elsötétedik, a hold nem adja fényét.
25.	És a csillagok lehullanak az égről és az egekben levő
erők megrendülnek.
26.	És akkor meglátják majd az Emberfiát eljönni a
felhőkön, nagy hatalommal és dicsőséggel.
27.	És akkor elküldi majd az angyalokat, és összegyűjti
választottait a négy világtáj felől, a föld szélétől az
ég széléig.
Elemzés
Márk e beszédrészletet úgy vette át a hagyományból, hogy saját irodalmi beavatkozásának nem hagyta látható nyomát. A 24. versben szereplő két időpontból azonban az egyiket neki kellett megadnia, mert ezek bizonyos szempontból ellentétben állnak egymással: az első adat szerint (amely a 19. versre utal) a vázolt esemény «azokban a napokban» történik, a második azonban a «nagy szorongattatás után» kifejezéssel elszakítja ezt az előzményektől. Jóllehet biztosan nem tudjuk eldönteni a kérdést, több okunk van arra a feltételezésre, hogy az első időmegjelölés származik a szerkesztőtől: ez az adat ugyanis szorosabban kapcsolja össze egymással az Antikrisztus fellépését és az Emberfia parúziáját. Az Antikrisztussal feltartóztathatatlanul megindul a végső idők lavinája. Kérdés, hogy a szerkesztő máshol is változtatott‑e a szövegen. A beszédnek e részlete tartalmának megfelelően mindvégig jövő időben fogalmazódik meg. A Lk 21,28-tól eltérően nincsen benne parancsoló mód.
Magyarázat
24-25. A nagy fordulatot az «azonban» szó vezeti be. «Az ég beavatkozik a földi nyomorúságba» (Wellhausen). A kettős időmegjelölés kapcsolatot teremt az előzményekkel, egyben el is választ ezektől. Az utolsó nemzedék idejét az 17,1-től kezdődő rész is elkülöníti az idő beteljesülésétől. Az, ami most történik, az ‘utálatosság’ garázdálkodásának végét jelenti. A szorongattatás elmúlik. A nappal, a holddal és a csillagokkal kapcsolatban vázolt események az apokaliptikus irodalmi eszközök tárházába tartoznak: «Minden világítótest megrendül a nagy ijedelemtől, az egész föld rémületbe esik, félni és remegni fog» 102,2). A Márk-féle szöveg az Iz 13,10-re támaszkodik: «Az ég csillagai és csillagzatai nem ragyogtatják világosságukat. Sötét lesz a fölkelő nap, nem fénylik a hold világa». Az Iz 34,4 (LXX) szavait is visszhangozza: «Úgy hull le valamennyi csillag, mint ahogy a levelek a szőlőről vagy a lomb a fügefáról» (vö. Joel 2,10 - 3,4; 4,15-től). Az Ószövetségben ezek a jelenségek az isteni büntető ítéletnek, Jahve napjának kísérő körülményei. Izajás versei szerint az ítélet Bábelt és Edomot sújtja. E bibliai háttér alapján ezeknek a képeknek az a szerepük, hogy szemléletessé tegyék az ítéletet, amely a bűnösöket sújtja, akik a teremtésben eluralkodó zűrzavar kiszolgáltatottjaivá válnak. Helytelen tehát azt állítani, hogy Márk csupán a választottak megmenekülését veszi figyelembe. Nem a bűnösök ellen irányuló haragvó ítélet részleteit írja le, hanem ezt metaforákba öltöztetve mutatja be. Kérdés azonban, hogy e kijelentéseket csupán kozmológiai jellegű metaforáknak kell‑e tekintenünk, vagy esetleg a világ sorsára vonatkozóan is mondanak valamit. Nyelvezetük a metafora és a realista beszédmód között helyezkedik el. Ezért nem csupán a büntetésre vonatkoznak, hanem a kozmosz hathatós változásaira és átalakulására is utalnak. Az ég erőinek megingása és megrendülése (25b) a 24. és a 25a verseket foglalja össze. A szövegben semmi sem utal arra, hogy a (erők) kifejezésen (tartalmát megszemélyesítve) angyali hatalmakat kellene értenünk.
26-27. A végső dráma csúcspontját az Emberfia megjelenése alkotja. Itt is ügyelnünk kell a különleges nyelvezetre, amely a valóságosan várt eseményt metaforákba öltözteti. Márk és olvasója számára világos, hogy az eljövendő Emberfia nem más, mint Jézus, akit a felhők, amelyeken megjelenik, égi, Istenhez tartozó lényként tüntetnek fel. Az őt övező nagy hatalom és (talán a Zsolt 8,6-ra utaló) dicsőség kiemeli méltóságát, amely ragyogása miatt teljesen elválik a sötétségtől és a káosztól. Eljövetelének célja különös módon homályban marad. A szerző fontosabbnak tartja annak kiemelését, hogy az emberek látják eljövetelét. A nyilvánvalóan személytelen beszédmódból arra lehet következtetni, hogy a címzettek elsősorban az ellenfelek, a gonoszok és a bűnösök. Az ő számukra az Emberfia ítélni jön. Röviden azt mondhatjuk, hogy az ítéletet akkor kapják meg, amikor megpillantják őt. A bíró ‘megsemmisítő pillantása’ már az apokaliptikus hagyományban is szerepel: «Azon a napon minden király, hatalmas és mindenki, aki a földön uralkodik, fel fog támadni. és meg fogják ismerni őt (az Emberfiát), aki dicsőségének trónján ül. (…) Arcuk szégyenben fog égni, és sötétség borítja el őket» 62, 3.10). Annak ellenére, hogy a Márk-féle megfogalmazás a Dán 7,13-ra (LXX) támaszkodik, világosan látszik, hogy képanyaga megfelel a Hénokh könyvéből idézett verseknek. Az Emberfia képét a szerző «nem közvetlenül veszi át a Dán 7. fejezetéből, hanem inkább erre a szentírási helyre utalva szentesíti». Az utolsó esemény — amelyet ismét az «és akkor» szókapcsolat választ el az előzőtől — az angyalok elküldése (vö. Mk 8,38) és a választottak egybe-gyűjtése a négy világtájról. Ennek hátterében az a gondolat húzódik meg, hogy Isten népe szétszóródik az egész földön, majd egybegyűlik az idők végén. Ezt Márk a keresztény közösségre alkalmazza. A Zak 2,10 szerint az izraeliták szétszóródtak a négy égtáj felé, a MTörv 30,4 (LXX) pedig azt állítja, hogy az Úr az ég egyik szélétől a másikig szétszórtakat (újra össze fogja gyűjteni. Ez a feladat immár az Emberfiára hárul, akinek választottai a közösség tagjai. Isten (20. vers: az Úr) választotta ki őket, így az Emberfiához tartoznak. A négy égtáj vagy a föld négy sarka megfelel az ókori bibliai (LXX Ez 37,9; Jel 7,1) és görög világképnek. A «föld szélétől az ég széléig» kevert formulát többféleképpen értelmezték: vonatkoztatták már a föld és az ég legnagyobb magasságaira, Galileára, az élők és a holtak országára, vagy olyan kijelentésnek tekintették, amely semmit sem akar kihagyni a szóban forgó ‘elemek’ közül. A kép csak azokra vonatkozik, akik a parúziáig életben maradnak. A kifejezés valószínűleg arra utal, hogy az Emberfia magával ragadja őket. A szöveg nem tesz külön említést a halottak feltámadásáról. Az utolsó időkre vonatkozóan (62,13-tól kezdődő rész) is beszél az Emberfiával való közösségről: «Az igazak és a kiválasztottak azon a napon megmenekülnek, és nem fogják többé a bűnösöket és az igaztalanokat látni. A Szellemek Ura lakik majd felettük, és az Emberfiával együtt fognak étkezni, vele fognak feküdni és vele kelni örök időkig». Az Emberfiával való együttlét és együttlakozás lehetősége olyan távlat, amelyet más újszövetségi iratokkal (vö. 1Tessz 4,17; Lk 23,43; Jel 20,4) együtt evangéliumunk is felmutat.
Összefoglalás
Márk (az első időadattal a 24. versben) nyilvánvalóvá akarja tenni az Antikrisztus megjelenésének és az Emberfia parúziájának időbeli összefüggését. Szerinte ugyanis az Antikrisztus feltűnése a jel, amely a beteljesülésre utal. Az evangélium egészének összefüggéseiben a részlet újabb, sajátos árnyalatokat kap. A gonoszok számára fenyegetést jelentő Emberfia-bíró eljövetelének képe felvillan a szenvedéstörténetben is (14,62). Ez minden félreértést kizár ezzel az Emberfiával kapcsolatban: ő nem valamiféle természetfeletti lény, hanem azonos a Názáreti Jézussal, akit kereszthalálra ítéltek. A tanítványok remélhetik ugyan, hogy az Emberfia választottai közé tartoznak, de ebben a tudatban nem lehetnek teljesen bizonyosak. A fenntartást a 8,38 fogalmazza meg, amely már említést tett az eljövendő Emberfia látásáról. Egy bűnös és parázna nemzedéken belül Jézus szavait szégyellni olyan kísértés, amelynek ellent kell állni, ha a tanítvány el akarja kerülni az ítéletet. Így a végidőkre irányuló pillantás visszatér a jelenbe, amelyet az Emberfia keresztje fémjelez, és azt várja az embertől, hogy foglaljon állást mellette és szavaival kapcsolatban.
IRODALOM: Vögtle, A., Das NT und die Zukunft des Kosmos, Düsseldorf, 1970., 67-71. Az egyéb irodalmat ld. a fejezet elején.”

:
„Szentháromság ünnepe után utolsó
(Örökélet) vasárnap
Azokban a napokban pedig, ama nyomorúság után, a nap elsötétedik, a hold nem fénylik, a csillagok lehullnak az égről, és az egek tartóerői megrendülnek. És akkor meglátják az Emberfiát eljönni a felhőkön, nagy hatalommal és dicsőséggel; és akkor elküldi az angyalokat és összegyűjti választottait a világ négy tájáról, a föld sarkától az ég sarkáig. (Mk 13,24—27)
KEZÉBEN A JÖVŐNK
A perzselő nyári nap, földet szikkasztó, növényt fonnyasztó, embert tikkasztó szikrázó sugarai után felüdülés, ha jön az est. S az elpihenő nap utáni szürkületben lassan hűl a kemencévé forrósodott környezet. Először egyenként, majd seregestül kigyulladnak a csillagok, s feltűnik a különböző alakját mutató hold. A sötét, irdatlan mélységet sejtető égbolton fenségesen uralkodó tejút és a remegő fényű csillagok — mind-mind egy külön világ — lenyűgöző harmóniát árasztanak. S ha hűvös fuvallattal körüllegyez egy simogató szellő, akkor az ember a teremtés hajnalán érezheti magát, szívében békességgel és háborítatlan összhangot a Teremtővel s az általa létreszólított világgal. A végtelenség, örökkévalóság felfoghatatlan, mégis valóságos érzése érinti meg ilyenkor az embert. Hajszolt, felpörgetett, oly gyorsan tovatűnő, véges földi életünkben ritka pillanatok ezek. Ezért szüntelenül változó, átalakuló világunkban kitüntetett alkalom, amikor felfogjuk, átéljük, hogy benne és mögötte ott van, létezik a folyamatosság, az állandóság is. De nem kell más, mint egy zavaró, ‘civilizációs’ fény vagy hang — és oda a meghittség —, elrebben ez a testet lelket, frissítő, nyugalmat árasztó állapot. S még inkább megtörik, szertefoszlik az Alkotóra és műre hangoltság varázsa, mikor általunk okozott vagy a természetben végbemenő katasztrófák pusztító erejével, hatásával találkozunk. Félelmetes és rémisztő, még a TV képernyőjén keresztül is látni a felszabaduló energiákat és elszabaduló indulatokat, erőket. Az meg egyenesen riasztó, amit Jézus az utolsó időkről mondott, ha eljön a vég, és reánk telepednek 
Nehéz napok vagy nap az, amiről már Ámósz próféta is jövendölt: (Ám 5,20) Ez nem valami rózsás jövő, de Urunk szerint ezzel is gondolnunk kell. Számolnunk a nagy nyomorúsággal, amiből már résztapasztalatai vannak az emberiségnek és az egyes embernek. Háborúk, világháborúk, a modern technika iszonyú pusztítása és egyéni sorstragédiák, mind komoly jelei annak, milyen iszonyatot képes saját magára zúdítani az isteni és emberi törvényeket semmibe vevő bűnös ember, aki azt gondolja, felette állhat mindennek. De még a gazdasági, társadalmi, modern, mesterséges civilizáció összeomlása, saját fejünkre visszahullása se a vég, ‘csak’ a nagy nyomorúság. A jövendölés szerint a legfélelmetesebb ezután jön: a természet a világmindenség rendjének, kötőerőinek, törvényszerűségeinek felbomlása, ami felülmúl minden képzeletet, és megremegteti a szívet. Több ez, mint hogy november végén már hosszúra nőnek az árnyékok, és egyre kevesebb a fény. Nagyobb, mint néhány világvárost, országrészt, órákra, napokra megbénító áramkimaradás. Iszonyúbb, mint egy szigetet eltüntető vagy teremtő vulkánkitörés, s még annál is megrendítőbb, ha több millió év után fölpuffadva, minden felperzselve, majd összeomolva meghal a nap. A teremtettség végnapjai, a vég közel jön másként is, és állandóan jelen van, másodpercenként meglátogat bennünket azzal, hogy ellobbanó az emberi élet. Nikosz Kazantzakisz görög író, aki egy életen át küzdött a hitért és bizonyosságért önmagával és Istennel, megragadóan vall erről: ‘A nap leáldozott, homályba borultak a hegyek, csak elmém hegyvonulatának legfelső ormai őrzik még a fényt, de közeledik a szent éjszaka, felszáll a földből, leszáll az égből, és a fény megesküdött, hogy nem adja meg magát — de hiába, tudja, hogy nincs menekvés: megadni nem adja meg magát, de kihuny.’ Mindezek ellenére mégis van jó hír, mert nem sötétséggel, káosszal, a teljes megsemmisülés ígéretével fejeződnek be Jézus jövőt láttató szavai. Igaz, felfedi, hogy a végső napokban a világ megszokott rendje eltűnik, és cserépedényéletünk összetörik, de ezt követően a legnagyobb mélység és sötétség közepette a visszatérő Úr feltűnik a felhőkön ‘nagy hatalommal és dicsőséggel’. A sötétség napjai után eljön 
Mintha újra a teremtés hajnalán lennénk, amikor felhangzott a teremtő Isteni szó: ‘Legyen világosság!’ De ez már más. Új teremtés, ennek fénye ragyogott fel pásztorok és tudósok előtt Jézus születésekor, ezt pillantották meg a testi-lelki vakságból gyógyulók. Ez tündökölt a keresztfa titkaként, és nyitotta meg az elrontott életű lator és a marcona, harcedzett százados szemét és szívét. Ezen ámuldoztak mindazok, akik feltámadása után találkoztak az élő Úr Jézussal. S ez a világosság ad fényt, jövőre néző reménységet mindazoknak, akik szívében világosság gyúlt, felragyogott előttük ‘Isten dicsősé-gének ismerete Krisztus arcán’ a Szentlélek által. A világosság pillanatait átélhetjük már földi életünkben, a hit bizonyossága és látása nem hagy egy szemernyi kétséget sem a felől, hogy Jézus, amint ígérte, itt van velünk. Ő ma is munkálkodik közöttünk, küzd velünk és értünk. Megtapasztalható jelenlétének, áldásos tevékenységének nem csupán elfogadói, hanem tanúságtevői, hordozói és munkatársai lehetünk. Mégis a teljes színről-színre való látás csak akkor, Jézus visszajövetelével, az új teremtés hajnalán valósul meg. Amikor végképp lehull a lepel, a felhő már nem a mindenható, dicsőséggel, hatalommal teljes Krisztust takarja el szemünk elől, hanem a leköszönő, véglegesen múltba zárt, bűnös világot. A világosság, a látás, viszontlátás, visszajövetel pillanata lesz ez. Amikor minden szemről lehull a hályog, és Jézus alakja már nem vész a múlt ködébe, nem takarja el őt a jelen kétségeskedő bizonytalansága, nem marad csupán egy szép álom vagy elragadtatottság állapotának színes látomása. Még csak nem is hitünk, belső meggyőződésünk és látásunk megismert és megformált alakjaként jelenik meg előttünk. Ekkor szükségtelen lesz leplek lenyomatát, emberi fantáziát, vagy látomások bizonytalan tanúságát segítségül hívni. Ott lesz előttünk úgy, amint még ortodox templomok ikonjai sem tudják visszaadni, és világhíres festők belső látása sem tudott elképzelni. Akkor meglátjuk mindnyájan, és valóságosan érzékeljük mindenekre, mindenkire kiterjedő hatalmát, földi mértékekkel nem mérhető, értékelhető dicsőségét. Mert minden általunk használt és elképzelt eszköz nélkül, puszta jelenléte fogja sugározni dicsőségét, érzékeltetni hatalmát.
A világosság pillanatát átélők, Krisztusban reménykedők számára ezután következik  Hisz Urunk visszajövetelének célja nem a hivalkodó magamutogatás, az öncélú erőfitogtatás. Ő nem szorul rá, hogy sztároltassa magát. Az angyalsereg nem egy végső kampánykörút kiszolgáló stábja, ahol a minél nagyobb felhajtás és elkápráztatás a lényeg, azért, hogy minél több elbűvölt hódolót szerezzenek. A visszatérő Jézus az övéiért jön, azokért, akik a nagy nyomorúság embert, hitet próbáló prése ellenére hűségesen nyomában maradtak. Azokért, akik a viszontagságos úton, ahol ‘köröskörül a félelem zátonyai ragyognak’ — néha már úgy gondolták, mit sem ér a hit. Nem ad megoldást a megváltó Urunkba vetett bizalom sem, hisz a benne bizakodók is elvesznek, nincs segítség, nincs segítő. S most mégis felhangzik a parancsszó, az angyalok végső bevetésre, küldetésre kapnak eligazítást: gyűjtsék össze a választottakat. Különleges, a mindenségre kiterjedő szüret lesz ez. Nem ódon, penészes falú, bor illatú pincékbe gyűjtik a szőlőt, a hegy levét a szorgos szüretelők, hanem a megújult teremtés számára, a felékesített új Jeruzsálembe, az Isten országába gyűjtik Urunk követei mindazokat, akik már a régiben is megújult lélekkel, szívvel, bűnbánóan, egyedül a szőlősgazdában és a szőlőbe elküldött Fiúban reménykedtek. A megújult teremtéshez megújult lelkű és megújult, örök életű népre, a választottakra van szükség. Ezért kutatnak fel minden szögletet, néznek, meg minden sarkot, szólítanak, hívnak a harsona hangjával élőket és holtakat a legnagyobb és utolsó szüretet végző angyalok.
Mindez végbemegy, és mi emberek ott vagyunk a folyamatban, amelynek egy pontján a megígért jövő ‘azokban a napokban’ biztosan megérkezik. Ezért töretlen a reménységünk, és teljes szívvel bízunk Urunk szavában, mivel erre tettük fel egész életünket. Beteljesül mindaz, amire vártunk, amit úgy óhajtottunk, hogy teljesen, visszavonhatatlanul, nála, vele lehessünk örökké. Talán más lesz az égbolt, más napok, más csillagképek ragyognak, ha egyáltalán úgy épül fel az új teremtés, mint amit most tapasztalunk és látunk. Egy viszont biztosan teljes lesz bennünk: a békesség és a vele való közösség tökéletes összhangját már semmi és senki nem törheti meg.
Smidéliusz Zoltán
Az Örök Élet tehát magában foglalja… a történelem pozitív tartalmát, megszabadítva a negativitás torzulásaitól és betöltve valamennyi potencialitását. A történelem itt elsőrendűen az emberi történelmet jelenti. De mivel az összes élettartománynak van történelmi dimenziója, ezek is benne foglaltatnak tételünkben, igaz eltérő fokozatokban. Az egyetemes élet egy cél felé mozog, és fölemeltetik az örök étbe, a maga végső és mindig jelenlevő végébe.
Szimbolikus nyelven azt is mondhatjuk, hogy az élet a teremtés egészében, de különösen is az emberi történelemben minden pillanatban hozzájárul az Isten Országához és annak örökkévaló életéhez. Ami az időben és a térben történik a legkisebb anyagi részecskében és a legnagyszerűbb személyiségben, annak jelentősége van az örök élet számára. És mivel az örök élet az isteni életben való részesedés, minden véges történés fontos Isten számára.
Paul Tillich: Rendszeres Teológia. Osiris Kiadó. Budapest. 1996. 652. o.
Nagy Gáspár: TUDOM, NAGY NYÁRI DÉLUTÁN LESZ
Tudom,
nyári délután lesz,
fülledt, meleg, esőutáni,
hirtelen zuhanó, sosemhallott
redőny-mondatokra ébrednek
a versek a költők agyában,
de már hiába, hiába minden,
eljő akkor váratlanul… –
Mintha ezer fúrópajzs
alant, kipúposodik a föld
s homorul az ég, akárha óriások
vissza a levegőt tüdejükben,
vibrálni kezd és fényesedni minden…
Aki álomból kél, álomnak hiszi,
riadalmán túl remegve
és lebegve könnyűnek érzi magát,
különös, de nincs nagyobb zörej,
a fák sem hajladoznak, a falak sem
dőlnek senkire, holott dőlhetnének éppen…
Akkor a szeretetben kíméletlenül pontos
forgatókönyv szerint megszólalnak
mind a négy égtáj felől a harsonák…
a tücskök…
”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/