Kedves ‘Cinkostársaim és Intést Osztóim’!

Bizonyára sokaknak feltűnik a változás az eddigi csomagjaimhoz képest. Az történt ugyanis, hogy kb. 3 hónapja telepítettem a et, és így a textusnál felhasználtam bibliafordításait. A Lelkipásztorhoz szükséges előredolgozás miatt most jutottunk el oda, hogy az első olyan vasárnap jön, ami már így készül.

E változásban az az örömhír, hogy a héber és görög szövegek esetén — mivel ezek általában unicode kódolásúak — akinek nincsenek meg az általam használt fontok, az is tudja olvasni. Feltéve, hogy unicode-os betűkészletet használ (ami viszont általában feltételezhető).

Eredeti tervem az lett volna, hogy teljesen átállok ennek a szövegeire — sajnos azonban az  moduljában hibákat fedeztem fel (a hivatkozások terén). Ezért arra jutottam, hogy a magyar szöveget továbbra is a ból veszem, ill. végül abban állapodtam meg magammal, hogy ha már úgyis keverni kell, hát a -ben nem szereplő fordításokat is átemelem a ból. Igaz, hogy másfajta, de létezik modern héber szöveg is a -ben, ezért a továbbiakban a képként küldött változatot nem használom; létezik modern görög is, ezért a beszkennelt változatot sem küldöm. Viszont a Makkabi kiadás magyar fordítása talán hasznos lesz továbbra is, amikor ÓSZ‑i a textus...

Ezen felül, mivel a  kommentárokat is tartalmaz (többségében angol, ritkán német nyelven), ezért ezeket is bedolgozom — de annak érdekében, hogy ne zavarjon senkit, aki nem akar idegennyelvű kommentárt, ezt a textus utánra helyeztem el.

Remélem, az újítások nem hátrányára, hanem javára szolgálnak előkészítőimnek...

Vázlatkísérlet1:
Bűnrészesség vagy intés?
Négyszemközti lelkigondozás/intés
Többszemközti lelkigondozás/intés
Gyülekezeti lelkigondozás/intés
Pogány lelkigondozás/intés
A vázlathoz:
Szoktuk egyházfegyelemnek is nevezni azt, ami e szakaszban olvasható. Ugyanakkor a Jézus által leírt eljárás alapvetően lelkipásztori eljárás. Nem is csoda, mert tulajdonképpen a kettő eredetileg azonos! Ma ugyan az egyházfegyelmet inkább jogi kategóriába sorolják, azonban Isten népe körében a fegyelmet tulajdonképpen kizárólag lelkipásztorolás révén lehet biztosítani. Mert hát miről is van szó? Arról, hogy Krisztus akaratát igyekszünk érvényesíteni gyülekezeteinkben — már amennyire valóban ez történik manapság... Eszközünk ehhez pedig nem a törvény, nem a végrehajtó hatalom, nem is a büntetésvégrehajtás — hanem egyedül Isten Igéje. Márpedig ennek alkalmazása a gyakorlatban, nos, ez tiszta lelkipásztorolás! Akkor is igaz ez, ha a végső fokozat már valóban jobban hasonlít egy bírósági tárgyaláshoz és ítélethozatalhoz
Négyszemközti lelkigondozás/intés
Jézus igen világos lépcsőfokokat határoz meg e szakaszban. A négyszemközti szinten derül ki az is egyértelműen, hogy lelkipásztorolást kell látnunk az egész eljárásban, és nem fegyelmi eljárást. Először is ott derül ki, hogy nem törvénysértésről beszél Jézus, hanem arról, hogy ha a másik bűnt követ el, mit kell tennem. Másrészt ott is kiderül, hogy Jézus a célt is meghatározza: a másik megnyerése — mégpedig az üdvösség számára!
Nyilvánvaló, hogy itt nem sejtésről, végképp nem rágalomról van szó, hanem arról, ha tényleg tudok az elkövetett bűnről. A sejtés kevés — bár ahhoz esetleg elég lehet, hogy megkérdezzem a felebarátot, mi a helyzet. Ám ha ő azt mondja, nem követett el olyasmit, amit sejtek, akkor nincs további teendő. A rágalmazástól pedig végképp távol áll egy négyszemközti beszélgetés, hiszen azt csak nyilvánosan, másokat is bevonva lehetne tenni. Aki átugorja e fokozatot, az vétkezik. (Leszámítva mondjuk az olyan bűnöket, amit nyilvánosan követett el valaki — ekkor talán nyilvánosan is meg lehet inteni, hiszen már az elkövetésből következően az egész közösséget érinti az eset. Persze az első lépést még ekkor is megtehetjük négyszemközt.) Jézus azonban nem a feltételezett bűnökről, hanem a biztosakról szól, amikor nagyon is pontos ismereteim vannak, de a másik nem hajlandó változtatni, nem hajlandó elismerni, stb.
Többszemközti lelkigondozás/intés
Megkeményedés, tagadás esetén természetesen még nem juthat csődbe a rendezési kísérlet. A rágalmazás elleni védelem is, ill. a  felé tett lépés is, hogy most már kicsit jogi jellege lesz az eljárásnak, legalábbis vallási értelemben: a mózesi törvény követelménye, hogy 2-3 tanú szükséges (az egyik most magunk vagyunk, ezért elég 1-2 tanút magunk mellé venni). Jézus mindenesetre még a személyes beszélgetés után is óva int attól, hogy azonnal nagydobra verve kürtöljük világgá a másik bűnét. Most már ugyan nem szerepel szó szerint, de azért még nyugodtan odaérthetjük, hogy azért a cél a másik megnyerése, nem pedig pellengérre állítása. Ezért még nem szükséges, hogy sokan tudjanak az esetről — bármilyen pletykaéhes teremtmény is az ember. Bár Jézus nem említi, hogy kiket kellene magunk mellé venni, de természetesen elvárható, hogy olyanok legyenek, akik maguk is lelkipásztori attitűddel kezelik az esetet. Akkoriban más volt a zsidó gyülekezet élete, mint a mai keresztyén gyülekezetek élete, de talán nem tévedünk, ha arra gondolunk, hogy a gyülekezet vezetőségéből célszerű segítséget kérni.
A lelkipásztori vonást jelenti az is, hogy bizony egy ilyen feddést már nem könnyű megtenni. Négyszemközt még csak-csak jól odaszólok a másiknak, de vállalni azt a bővebb kört, hogy mások is tudjanak , már nehezebb. Hiszen ekkor magam is lelepleződhetem! Rólam is kiderülhet, hogy alaptalanul vádaskodom, és egyáltalán nem tudom alátámasztani kijelentéseim igazságát! Mert a tanúk azt is jelentik, hogy számukra is igazolható módon kell előadnom a vádat!
Bizony, csak az merészeljen négyszemközt meginteni valakit, aki azt is hajlandó felvállalni, hogy abban az esetben, ha nem hallgat rám a másik, szépen végigjárom az összes fokozatot! Jézus ugyanis nem ad elénk olyan lehetőséget, hogy a bűnt elkövető megkeményedése esetén menet közben közben megálljunk! Aki veszi magának a bátorságot és jogot, hogy megszólja-megintse társát, annak kötelessége végigjárni az egész utat! (Vajon milyen fény vetül ránk, egyházunkra az alapján, hogy ezt bizony nem nagyon szoktuk tapasztalni?!)
Gyülekezeti lelkigondozás/intés
Sajnos attól tartok, nem véletlen, hogy Jézus egyre kevésbé részletezi a szinteket, és egyre gyorsabban veszi a lépcsőfokokat. Valószínűleg azért is van így, mert aki nem hallgat a négyszemközti megbeszélésére, azok között már kevesen vannak, akik a párszemköztire hallgatnának — mai viszonylatok között mindenképp ezt tapasztalja az ember. Inkább a letagadás, vagy éppen az ellenkezője a glóriafonás szokott történni. Ha lehet, letagadom, hogy bármit elkövettem is. Ha nem lehet, akkor pedig megmagyarázom, hogy valójában az elkövetett bűn milyen hőstett is tőlem, miképpen használtam vele az egyháznak, a többieknek, vagy egyenesen Urunknak. Nincs azonban megállás, mert a bűn bűn marad! Ezért kell továbbvinni a fokozatokat.
Ha pedig a tanúk előtt is igazolódott a bűn elkövetése, mégsem tért meg a vétkes, akkor következik a nyilvánosság — de egyházi értelemben, ezért szerepel itt a gyülekezet. A tanúk alapján itt már nem kérdés a bűn elkövetése — egyedül az kérdés, hogy legalább a gyülekezetre hallgat‑e a bűnös.
Figyelemre méltó, a folyamat az irányok és résztvevők tekintetében. Négyszemközt természetes, hogy nekem kell odamenni a másikhoz, és természetese, hogy mindketten jelen vagyunk. A tanúk magunk mellé vétele is azt jelenti, hogy közösen járulunk a bűnöshöz, és a bűnös jelen van. A gyülekezet esetén azonban már nem szerepel, hogy odamegyünk a vétkeshez. Ekkora létszám esetén persze ez már gyakorlatilag is problémás volna, de nyilván itt sokkal inkább elvi szempont jelenik meg. Mivel nem hatósági karhatalommal rendelkezünk, már az sincs itt, hogy a vétkest kellene cibálnunk a gyülekezet elé. (Az itt most nem vetődik fel, mi történik a személyes ill. tanúkkal kibővített megkeresés esetén, mert valószínűség annyira szélsőséges eset. Ha ilyen állna elő, akkor nyilván a tanúk látják, hogy már a megkeresés elől is elzárkózik, nem hallgat ránk a másik, ezért minden további nélkül jön a gyülekezeti nyilvánosság.) Itt már tehát elég annyi, hogy elmondjuk a gyülekezetnek, mi történt. Ebben magától értetődően állnak mellettünk a tanúk — hiszen itt, a gyülekezeti nyilvánosság előtt szükséges, hogy két vagy három szóra álljon a vád...
Pogány lelkigondozás/intés
Sajnos előfordul, hogy még mindig nem történik változás. Ilyenkor nincs mese, a végső fokozatot is aktiválni kell. Egyéni szinten ez azt jelenti, hogy pogánynak, hitetlennek tekintem a másikat. Sok egyéb mellett ez talán magában foglalja azt is, hogy míg eddig tulajdonképpen tilos a bírósághoz fordulni (hacsak nem egyházi bírósághoz a gyülekezeti szintnek megfeleltethetően — Pál határozottan megfeddi a korinthusiakat amiatt, hogy egymás közt világi bíróságon pereskednek ), addig itt már szabad, hiszen pogánynak tekintendő. (Tanulságos az a szituáció, ami -ben jelenik meg — a kívül levőket-kizártakat úgy említi, hogy felettük meg azért nem ítélkezünk, mert majd Isten ítéli meg őket. Ez azonban nem azt jelenti, hogy peres ügyek ne fordulhatnának elő, hanem azt, hogy nem mi döntünk-ítélünk.)
Mivel azonban itt már rég nem egyéni szinten vagyunk, hanem már a gyülekezet elé került az ügy, a pogánynak tekintés nyilván az egész közösség szintjén is megjelenik, azaz a gyülekezetből való kizárást jelenti. — Az egész egyház szintjére átültetve (de akkor feltételezve e szint bevonását is) pedig az exkommunikációhoz jutunk el. Azonban még ez sem azt jelenti, hogy végleg el kell vetni a másikat — itt ismét a lelkipásztori szándék jelenik meg. Inkább arról van szó, hogy ilyenkor bizonyos értelemben újra kell kezdenie azt a folyamatot, amely révén a gyülekezet tagjává válhat. (Nyilván nem a keresztség ismétlendő pl.) A cél azonban az, hogy újra Isten népe között, ehhez méltón élhessen az illető, azaz hogy megtérjen. Ezért lehet itt figyelni Pál eljárására, amit -ben tanúsít...
Nagy hiba viszont, hogy nem vesszük komolyan Jézus tanítását a gyülekezeti fegyelemről-intésről, és általában nemhogy a kizárásig, de még a tanúk előtti intésig sem jutunk el, sőt, igen gyakran már a négyszemközti feddést is megspóroljuk. Ugyanakkor honnan vesszük a bátorságot, hogy ennek ellenére időnként olyannak tekintjük a bűnöst, mint a pogányt, holott nem jártuk vele végig a jézusi procedúrát?!?
Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Elgondolkodtató, hogy jogos‑e a et elhagyni. Egyrészt fura, hogy az amúgy egyértelműen idetartozó verset kihagyjuk, másrészt az is igaz, hogy ez már a  kérdéskörét , és a kulcsok hatalmáról szól; ám a kettő egyértelműen kapcsolatban áll egymással, így a dilemmát nem oldja fel. A kommentárok nyilvánvalóan egybekapcsolják, mert folyamatos igemagyarázatot adnak, és ekkor egyértelmű, hogy nem új szakasz, új gondolatkör jön még, az igehirdetés azonban akár le is állhat itt. A biztonság kedvéért még a fordításokhoz is inkább beteszem a et is, hogy bármiképp lehessen dönteni.

Ehhez az igeszakaszhoz nagyon illik  szállóigéje:  Jézus mostani szavai alapján még kiélezettebben is fogalmazhatunk:  Ez összecseng -idézetével is... Mindemellett nem az antik vagy modern bölcsesség indít erre, hanem Isten szava, amelyet Mózes által közölt népével: 
Természetesen nem arról van szó, hogy minden egyes bűnéről tudnom kellene a másiknak, végképp nem, hogy kutakodnom kellene életében, nyomoznom utána. Ám ha történetesen úgy adódik, hogy valamely bűnéről tudomást szerzek, akkor kötelességem négyszemközt figyelmeztetni, stb. Azonban a másik fél nem veheti úgy — a közmondás hazugsága ellenére sem —, hogy a hallgatás beleegyezés. Magam számára bűnrészesség, de a vétket elkövető számára nem lehet felmentés.

2 hónappal ezelőtt volt szó a test és lélek törekvéséről, és így a Lélek szerinti életről, és arról, hogy ne kifogásokat keressünk az Ige szavai, parancsai, közlései ellenében, hanem engedelmeskedjünk. Ez a szakasz is azt követeli, hogy ne kimagyarázni kezdjük Jézus szavait, ne megokoljuk, miért is nem ilyenek a gyülekezeteink. Mert bizony nagyon világosan megmondja, milyennek kellene lennie, ezzel szemben nagyon is világos, hogy nem ilyen! Ha valaki vétkezik, akkor tényleges gyakorlatunkban leginkább a pletykákat indítjuk útra. Ha netán szólunk is neki, azt egy alapos beolvasásnak tekintjük — nem pedig pásztori cselekedetnek, amely Jézus szavai alapján azt a célt szolgálja, hogy esetleg már az első intéskor megnyerjük a másikat. Tanúkat magunk mellé venni pedig végképp nem szoktunk következő fokozatként — és így már eleve el se juthatunk a gyülekezet előtti lépcsőre!
Arra indít hát most Jézus szava, hogy egyéni értelemben is, és mint gyülekezeti közösség is vizsgáljuk meg magunkat, életünk gyakorlatát. Valljuk és bánjuk meg Urunk előtt, hogy vétkeztünk az egyházfegyelem tekintetében is, és végre hajtsuk meg fejünket akarata és szava előtt, és változzunk olyan közösséggé, amely valóban útmutatásai szerint cselekszik, és így méltó a gyülekezet névre!

Egyházunk sok baja abból származik, hogy nem tartjuk be Jézus szabályát. Valamelyik, vagy akár több elemet is elhagyunk.... Vagy nem intünk, amikor kellene. Vagy nem a másik megnyerése érdekében intünk. Vagy nem négyszemközt, hanem pletykaként. Vagy ha nem hallgat a négyszemközti intésre, gyávák vagyunk tanúkat magunk mellé venni. Végképp nem szoktunk eljutni a gyülekezet előtti szintre, a kizárásra pedig semmiképp. Pedig ezzel megszegjük Urunk akaratát!

Igen figyelemre méltó, hogy a másik megintése-feddése, az azt is jelenti, hogy rábizonyítani, illetve meggyőzni. Ez is az alapja annak, hogy Luther a 8. parancsolat magyarázatánál azt mondja, hogy ha nem tudod bizonyítani a másik vétkét-tettét, akkor hallgass! (Persze itt nem bírósági, végképp nem tudományos bizonyításról van szó, pl. a szemtanúság elegendő.)

Mivel most éppen én követtem el az ben is az igehirdetést, ezért ideillesztem azt a változatot, amit eredetileg beküldtem (egy elírást azért kijavítva) — akkor is, ha a fentebb leírt gondolatokat is felhasználtam, és így ismétlés is marad benne. A megjelent változat ehhez képest még néhány rovatvezetői korrekcióval biztosan módosul, ill. az olvasószerkesztővel való beszélgetés alapján, ha a hely miatt szükséges, a második Leviticus-idézetben a második mondatot lehet, hogy csak ‘...’ jelöli majd:
Intő vagy cinkos?
Igehirdetés az Evangélikus Élet számára
Mt 18,15-17. — Szentháromság ü. u. 22. vasárnap
Testvérem! Osztottál már ki intőt? Adtál már sárga lapot? Léptettél már le sportszerűtlen játékost a meccsről? Netán azt mondod, hogy nem vagy tanár, nem vagy játékvezető, nem vagy sportbíró? Na de nem is dolgozatról, labdarúgásról vagy küzdőtérről van szó! Keresztyén életedről van szó, és arról a közösségről, amelyben élsz. Arról van szó, hogy intettél‑e már meg négyszemközt testvért, netán néhány tanúval kísérve, esetleg az egész gyülekezet nyilvánossága körében... Ha nem, akkor nem vagy Urunk követője, nem vagy keresztyén! Nem hiszem el ugyanis, hogy környezetedben csak és kizárólag tökéletes keresztyének vannak, akiknek makulátlan élete miatt soha nem volt még szüksége néhány intőre, pár sárga lapra, netán kiállításra... Márpedig ahányszor csak elmulasztottad kiosztani vétkező atyádfiának, annyiszor cinkosává lettél bűnében.
Minden érettségiző kell, hogy fújja  klasszikus sorait a ből. Bizonyára mindannyian jól megtanultuk, és a mai napig emlékszünk. Frissítsük memóriánkat e strófarészlet erejéig:   Lám, a költő is jól érti a keresztyén küldetést, világosan megfogalmazza, hogy a vétket elnéző azonos megítélést nyer az elkövetővel szemben. Igaz, a jog csak mostanában igyekszik hasonló felelősséget számon kérni az állampolgárokon, de az erkölcs már régóta ismeri e kötelezettséget. Már az ókorban is szállóigévé lett  mondása: 
Mindemellett nem a modern költészet vagy az antik bölcselet alapján nehezedik vállunkra a felelősség eme súlya, hanem Isten szava alapján, amelyet Mózes által közölt népével:  Ugyanezzel az isteni erővel szól Jézus arról, mi a teendő akkor, amikor tudomásodra jut egy testvéred vétke. Ezért fogalmazhatunk így: 
Természetesen nem arról van szó, hogy minden egyes bűnéről tudnom kellene a másiknak, végképp nem arról, hogy kutakodnom kellene életében, nyomoznom utána, hol találhatok végre valami feddni valót rejtett titkaiban. Ám ha történetesen úgy adódik, hogy valamely bűnéről tudomást szerzek, akkor kötelességem négyszemközt figyelmeztetni. Nem kipletykálni az egész világnak, mert ez még súlyosabb vétek, mint elhallgatni a felfedett bűnt! Urunk nagyon pontos rendet szab e téren: a nyilvánosság teljes kizárásával indul a folyamat, és jó esetben nem is gyűrűzik tovább. Ha mégsem sikerült megnyerni testvérünket, hanem bűnében megkeményedik, akkor bővíteni kell a kört néhány tanúval, ill. szükség esetén egészen a gyülekezetig; végül, ha minden kötél szakad, a keresztyén közösségen is túlra száműzendő a bűnös — ám még ekkor is nevelő szándékkal, hogy a kirekesztettség állapota egyértelművé tegye tévelygését: azt, hogy valójában már bűnével kiszakadt a Krisztus-közösségből.
Ez a pontos rend nem teszi lehetővé, hogy öncélúan, vagy éppen gonosz szándékkal lépjünk fel. Ezért is figyelmezteti már Izráelt az Úr:  Az intés tehát a szeretet intése, nem a megleckéztetésé, kioktatásé. De nem szabad elsumákolni! Ha atyádfia vétkezik, meg kell intened! Finoman, tapintatosan, pásztori módon — négyszemközt. Itt, ezen a fronton még megnyerheted a másikat. Ha azonban tanúk elé kell vinned az ügyet, vagy már a gyülekezet segítségét kell kérned, vélhetően kisebb az esély, hogy a bűnös jobb belátásra térjen. Talán ezért van, hogy Jézus e fokozatoknál már meg sem említi a testvér megnyerését, bár a javulás lehetőségét megtartja. Vagy netán azért lép itt már olyan gyorsan további fokokra, mert tudja, hogy nem szoktuk tanúk elé, végképp nem a gyülekezet elé vinni az ilyen ügyeket?
Arra indít hát most Jézus szava, hogy egyénileg is, gyülekezetileg is vizsgáljuk meg életünk gyakorlatát. Valljuk és bánjuk meg Urunk előtt, hogy vétkeztünk az egyházfegyelem tekintetében is, és hajtsuk meg fejünket akarata és szava előtt, és változzunk olyan közösséggé, amely valóban útmutatásai szerint cselekszik, és így méltó a gyülekezet névre! A tét nem kevés. Intőt osztó ember leszel, vagy cinkos?
Imádság:
Urunk, Aki rendet szabsz gyülekezetednek! Ne engedj hallgatásunkkal bűnrészessé válni testvérünk bűneiben. Te adj bölcsességet és szeretetet szívünkbe, hogy tudjuk szelíden inteni a vétkezőt, hátha megnyerhetjük általa atyánkfiát. Ámen.

Archívum:
A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy(-két) régebbi igehirdetés:

:
„Mt 18,15-18.
(Vö.: Lk 17,3.) Jézus szabályt ad, hogy mi az eljárás a vétkező ellen. Először jön a négyszemközti intés, aztán két-három tanú jelenlétében, s csak azután a hivatalos egyházi eljárás, mely ki is zárhatja a vétkest a közösségből legyen olyan, mint a pogány vagy a vámos. Krisztus ehhez az eljáráshoz megadja a hatalmat az Egyház vezetőinek. A Péternek adott hatalmat (Mt 16,19) kiterjeszti rájuk is.”

:
„Mt 18,15
Ha pedig megbotránkoztatott téged atyádfia (az 5-ik jegyzet értelmében), bármi módon megsértetett, győzd meg őt szelíden és gyöngéden az ő rosz tettéről négy szem között; ha elismeri vétkét, és megjobbúl, úgy megmentetted atyádfiát. A 15. 16. 17. v. a barátságos megintésről és annak fokozatáról szólanak. Összefüggőleg itt Krisztus minden vétekről szól, mi által embertársainknak botrány okoztatik (Ágost. ar. sz. Ján. Jerom.).
Mt 18,16
hogy többek vallomása meggyőzze őt igaztalanságáról (ar. sz. Ján. Teofil. Ágost.), és hogyha ezekre sem hallgatna, s az ügy följebb vitetnék, ez a tanúk által igazoltassék.
Mt 18,17
egyházi elöljáródnak, a te és felebarátod lelkipásztorának, püspökének. Nem az egybegyűlt népnek, hanem azoknak, kiknek, mint Jézus alább közvetlen mondja, hatalom adatott a feloldozásra vagy megkötésre, a püspököknek és papoknak.
Mt 18,17
Ha pedig az egyházi elöljárókra sem hallgat, legyen neked, mint egy olyan, ki az egyház közösségéhez nem tartozik, ki az ő pogány töredelmetlensége, megátalkodottsága s a tévelyben és bűnben való nyilvános megrögzöttsége által magát a hivők közösségéből kiszakasztja; és az egyházi elöljáró jelentse ki ezt, rekeszsze ki az ilyet valósággal, hogy az ily mételyes juh az elkülönzés szégyene által meggyógyúljon, vagy legalább a ragály tőle a többiekre ne ragadjon (lásd Kor. I. 5,5.6.). Mivel a felebaráti intésnek czélja az, hogy felebarátunk megjavúljon, és mások a ragálytól megóvassanak, legyünk figyelemmel, hogy az alkalmazandó szer által elérhetjük‑e az óhajtott czélt? Ha ehhez nincs remény, sőt talán abból még nagyobb rosz származhatnék, akkor azzal vagy föl kell hagynunk, vagy úgy használnunk, mint a testvéri szeretet, melynek minden cselekvésünket vezérlenie kell, az idő, hely és körülmények szerint legalkalmasabbnak mutatja; mert Krisztusnak több rendeléseinél inkább azok szellemét, mint szavait kell szem előtt tartani. Vesd össze: Máté 5,39.41.
Mt 18,18
Ennek összefüggése az előbbivel ez: Ha az anyaszentegyházra sem hallgat, akkor olyan ő, mint az üdvöt megvető pogány, s az egyházi elöljáróknak joguk van őt kirekeszteni; mert nektek adom a megkötés és feloldozás hatalmát. E hatalomnál fogva, nem csak fölvenni és kizárni van jogotok, hanem a dolog természete szerint, a kizárt bűnbánót ismét befogadni; tehát a bűnöket megbocsátani vagy fentartani, tanítani és megitélni, mi tesz méltóvá a közösségbe való fölvételre, mi méltatlanná, mi a jogos és megengedett, mi a jogtalan és tilalmas (vesd össze: Máté 16,19.). Krisztus itt minden apostolainak osztá a bűnbocsátó és megtartó hatalmat, melyet azonban csak az ő fejök, Péter alatt, kell gyakorolniok (Máté 16,19. 29-ik jegyz.). Ez és a többi apostolok, valamint ezek törvényes utódai, a püspökök, képezik együtt a tanító és itélő anyaszentegyházat, melynek isteni csalhatlanság adatott (lásd Máté 28,19.20.).”

:
„Mát. 18,10–20. Megtérő bűnösök, bűnbe esett testvérek (Lk 15:3–7; 17:3).
Az átvezető 10. v. általánosítja a ‘kicsinyek’ értelmét, és mindazokat érti akik kívül maradtak Izráel kegyességi és társadalmi keretein. Jézus megdöbbentő mértékben vállalja velük a közösséget, és ebben is az Atya akaratát teljesíti. Az Atya úgy rendelkezett, hogy akiket az ember hazug kegyessége alapján kisemmiz a mennyek országából, azok mennyei képviselői állandó és közvetlen kapcsolatban legyenek vele. Ez az ő világkormányzásának legsajátosabb vonása, és az újszövetségi gondolkozás szerint Isten világkormányzásának képviselői is az angyalok az ember életében. Ebből következik először az, hogy neki az elveszettek megkeresése leginkább a szívügye, és az a legnagyobb öröme, ha egyetlen elveszettet is megtalál. Erről beszél az elveszett juh példázata. {
} A részlet második felében, a gyülekezetnek adott szabályok formájában, arra az eshetőségre utal Jézus, hogy a testvérek közül bármilyen formában, vétket követ el (, az  ‘ellened’ bővítés későbbi, itt nincsen is a helyén). Az egyházi fegyelmezés alapszabályának is nevezhetjük ezt a helyet, csak az a fontos, hogy fegyelmezésen azt értsük, amit kell. A bűnbe esett testvér is az elveszettek kategóriájába tartozik: a cél az, hogy mindenképpen visszanyerje őt a gyülekezet. Ezért parancsolja Jézus azt a fokozatos magatartásmódot vele szemben, amellyel itt találkozunk: először négyszemközti intés (vétkének hátmögötti felemlegetése helyett); ha ez nem vezet eredményre, az ószövetségi szabály szerint az intésnek két vagy három tanú jelenlétében történő, de még mindig nem a nyilvánosság előtt folyó megismétlése. Ha ez is eredménytelen, a gyülekezet egésze elé kell vinni az ügyet, és ha így sem sikerül az elesettet talpra állítani, akkor a maga helyére kell őt tenni. A gyülekezetben nincsen helye ilyen állapotában, kívülállónak kell tekinteni, de ez nem elvetést vagy megbélyegzést jelent, hanem fokozott lelkigondozó, sőt: missziói felelősséget iránta mintha pogány vagy vámszedő volna. {
} Ezután Jézus az oldás és kötés ígéretét ismétli meg, most formájában is az egész tanítványi körre tekintő érvénnyel. Kiegészíti azzal az ígérettel, hogy ha a gyülekezet a bűnbocsánat hirdetése és erejének sugárzása közben imádságos lélekkel van együtt osztatlan egyetértésben akkor ezt a könyörgést a mennyei Atya mindig meghallgatja. A záró ígéret Izráel ősi váradalmának megismétlése, csupán az a különbség, hogy Izráelben az ígéret a Tóra mellett együtt levőkre vonatkozott, itt viszont a törvény helyére az élő Jézus Krisztus kerül. Ez az ígéret nemcsak az egyén üdvösségét pecsételi meg, hanem éltető erőt sugároz ki a gyülekezet körül élő egész embervilágra.”

:
„(Máté 18,15—20). Az elveszett juhról szóló példázattal, amelyet majd Lukácsnál tárgyalunk, Jézus figyelmeztet az emberi személyiség kifejezhetetlen értékére, s mindjárt intézkedéseket tesz annak védelmére. Védelme a testvéri fegyelem. ‘Ha a te felebarátod vétkezik’ — a mi fordításaink azt mondják: ellened (eis se), de ez a kevésbbé autentikus [= eredeti, hiteles], mert megszűkíti az értelmet. Itt vétekről van szó általában, tehát Isten ellen való vétekről, s azt mondja el az evangélium: mit tegyen ilyenkor az egyes és a gyülekezet. Kitetszik ebből először is az, hogy mindenki felelős mindenkiért, s az egész gyülekezet minden egyes tagjáért. Ez a Szentlélek funkciója az övéi között. (Jn 16,8 k. szerint). A dolog menete szinte perrendtartási fokozatokat mutat, mindenütt alkalmat ad a megjobbulásra. Az egyetemes papság elve ragyog itt előttünk. Az egyetemes papság elvéből következik a keresztyén embernek hármas tiszte (joga és kötelessége); először ömagáért minden idegen segítség nélkül áldozatot mutathat be Istennek; azután Isten Igéjéről bizonyságot tehet alkalmas és alkalmatlan időben; végül tévedő felebarátját szeretettel megfeddheti. Ennélfogva a keresztyén embernek is megadta Jézus a kulcsok hatalmát (18), mint ahogy Jn 20,23-ban a többi apostolnak is megadta. Legnagyobb tévedés tehát azt gondolni, hogy oldani és kötni, nyitni és zárni csak Péternek és utódainak adatott. De a kötés, a zárás, a bűn megtartása nem végleges funkciója az egyesnek, mert ebben a döntő szót csak a gyülekezet mondhatja. Ezzel az élő gyülekezet, mint a Krisztus teste, Krisztus hatalmával és tekintélyével jár el. Itt a gyülekezet az Isten népének a képviselete, s akit kivetnek a gyülekezetből, olyan, mint amilyen volt a templom feldúlása előtt Izraellel szemben a pogány, vagy vámszedő.
A gyülekezetnek erre a hatalmára és jelentőségére világít rá a 19. és 20. vers, amelyik megmondja, hol kezdődik a gyülekezet? — Ott, ahol (legalább) ketten-hárman egybegyűltek A ‘mindenben egy akaraton’ létel jelenti az imádságban való teljes közösséget. Ebben az imádságban nyeri meg lelki szervezetét a gyülekezet. Megtörténik A római katolikus egyház sákramentomosan és dologilag akarta elérni az oltári szentségben; az evangéliumi egyház ezt lélekben és igazságban éri el az Ige és a Szentlélek által, vagyis mindazoknak a szavaknak és tetteknek a hirdetése és befogadása által, amelyeket Jézus nekünk mondott, üzent, ígért és érettünk tett.”

:
„6. TANÍTÁS A GYÜLEKEZETI FEGYELEMRŐL (18:15-20)
(LK 17:3)
Az Úr éppen ezelőtt beszélt a megbántásokról, itt pedig rátér arra, hogy mit kell tenni, ha szándékos bűn üti fel a fejét. Amikor egy testvér a másik ellen, meg kell beszélniük egymással a dolgot. Ha az ügy ezzel megoldódik, akkor nincs szükség semmilyen további lépésre. Amennyiben a vétkes testvér még mindig nem ismeri el hibáját, akkor az egész elé kell tárni a helyzetet. A tanítványok valószínűleg úgy érthették, hogy Jézus itt a zsidó gyülekezetre utal. A gyülekezet pünkösdkor történő megalakulása után ezek a szavak mélyebb értelmet nyerhettek számukra. Aki ezek után és nem beismerni bűnét, azt úgy kell tekinteni, mint egy kívülállót 
Erre a testületi döntésre az egész apostoli csoport felhatalmazást kapott. Megkötő és feloldó munkájukat a mennynek kell irányítania (Mt 18:18; vö. magyarázatok a 16: 19-hez). Egyértelmű, hogy valamennyiüknek szól a felhatalmazás, mert Jézus többes szám második személyben beszél. A megkötésen és a feloldáson kívül részt fognak venni közös imádságban is. Bármikor, ha az Úr nevében, ő És ha bármiben, amit kérnek, azt megkapják a Atyától.”

:
„C) A vétkezők megbüntetéséről (18,15-20)
A fejezet hátralevő része a gyülekezeti tagok közti egyenetlenségek elrendezésével foglalkozik és a korlátlan megbocsátás gyakorlásának szükségességével.
Kifejezett utasítások vannak megadva a keresztyének felelősségével kapcsolatosan akkor, ha egy másik hívő megsértette őket. Először a dolgot egyénileg kell kezelni a két fél között. Ha a sértő elismeri vétkét, a kibékülés megtörtént. A zavart az okozza, hogy nem ezt tesszük. Mindenkinek pletykálunk róla. Ezután a dolog erdőtűzhöz hasonlóan terjed, és a viszály sokszorosra duzzad. Ne feledjük, hogy az első lépés a következő: 
Ha a vétkes testvér nem hallgat a szóra, ekkor a sértett fél vegyen maga mellé egy vagy két embert, az elrendezésre törekedve. Ez hangsúlyozza az illető folytatódó keményszívűségének növekvő súlyosságát. Ami még több, megfelelő bizonyítékot szolgáltat, ahogyan a Szentírás megkívánja: „...két (5Móz 19,15). Fel sem mérhető az a kár, amely a gyülekezetet sújtja amiatt a hiba miatt, hogy nem engedelmeskednek ennek az egyszerű szabálynak. A másik személy ellen szóló vádat két vagy három másik ember bizonyságtételével kell alátámasztani. Ebből a szempontból a világi bíróságok helyesebben cselekszenek, mint a keresztyén egyházak vagy gyülekezetek.
Ha a sértő még mindig vétke megvallását és a bocsánatkérést, a dolgot a helyi elé kell vinni. Fontos megjegyezni, hogy a helyi gyülekezet az a testület, amely felelős azért, hogy meghallgassa az ügyet, nem pedig valamilyen polgári bíróság. A keresztyénnek tilos törvényszékre mennie és egy másik hívőt vádolnia (1Kor 6,1-8).
Ha a vétkes visszautasítja, hogy beismerje hibáját a gyülekezet előtt, akkor úgy kell tekinteni, mint a Ennek a kifejezésnek a legkézenfekvőbb jelentése az, hogy úgy kell tekinteni az illetőt, mint aki kívül van a gyülekezet körén. Bár igazi hívő lehet, nem úgy él, mint aki az, és ezért ennek megfelelően kell kezelni. Bár benne van az egyetemes Gyülekezetben, de a helyi gyülekezet kiváltságaitól meg kell fosztani. Az ilyen fenyítés súlyos tett; ideiglenesen kiteszi a hívőt a Sátán hatalmának ‘a testnek veszedelmére, hogy a szellem megtartassék az Úr Jézusnak ama napján’ (1Kor 5,5). Ennek célja az, hogy belátásra bírja az illetőt és azt eredményezze, hogy megvallja bűnét. Amíg ezt a célt el nem érték, a hívőknek előzékenyen kell kezelniük őt, de ki kell mutatniuk azt a hozzáállásukat is, hogy nem nézik el a bűnét, és nem lehet vele közösségük, mint hívő társukkal. Azonban a gyülekezetnek azonnal vissza kell fogadnia, mihelyt bizonyíték van Isten szerinti bűnbánatára.
A 18. vers az előzőekhez kapcsolódik. Ha egy gyülekezet, amely imádkozó életet él és engedelmes az Igének, fegyelmezést alkalmaz bárkivel szemben, ez a tett jutalmat nyer a Amikor a megfegyelmezett személy bűnbánatot tart, megvallja bűnét, és a gyülekezet helyreállítja vele a közösséget, ezt a feloldozó akciót is igazolja Isten (lásd Jn 20,23).
Felmerül a kérdés: ‘Milyen nagynak kell lennie egy gyülekezetnek, mielőtt — ahogyan fent le van írva — megkötözhet és feloldozhat?’ A válasz az, hogy két hívő azzal a bizonyossággal vihet ilyen dolgot imában Isten elé, hogy meghallgattatik. Miközben a 19. verset lehet úgy alkalmazni, mint általános ígéretet az imádság meghallgatását illetően, a gyülekezeti fegyelmezéssel kapcsolatos imádságra vonatkozik. Amikor azt általánosságban, a közös imádsággal kapcsolatban alkalmazzák, azt az összes többi, imádságra vonatkozó tanítás megvilágításába kell helyezni. Imádságunkat például a következőknek kell jellemeznie:
1.	Összhangban kell lennie Isten kijelentett akaratával (1Jn 5,14-15).
2.	Hitben kell történnie (Jak 1,6-8).
3.	Őszintének kell lennie (Zsid 10,22a) stb.
A 20. verset szövegösszefüggésének fényében kell értelmezni. Elsődlegesen nem az ÚSZ‑i gyülekezet összetételére vonatkozik annak legegyszerűbb formájában és nem is egy általános imaösszejövetelre, hanem olyan összejövetelre, ahol a gyülekezet két keresztyén kibékítésére törekszik, akiket valamilyen bűn elválasztott. Egyébként jogosan alkalmazható a hívők minden összejövetelére, ahol Krisztus a középpont, itt azonban az összejöveteleknek egy jellegzetes típusáról van szó.
Az ‘Ő nevében’ összejönni annyi, mint tekintélyét elismerni és engedelmeskedni az Úr Igéjének. Egy csoport sem állíthatja, hogy ő az egyetlen, aki az Ő nevében jön össze; ha így lenne, az Ő jelenléte földi Testének csak egy kis részletére korlátozódna. Ahol elismerve Őt, mint Urat és Megváltót, Ő ott van közöttük.”

:
„A Q-ban szereplő (Lk 17,3), a testvéri figyelmeztetésről szóló rövid intelem alapján Máté a 15-17. versekben egy teljes, három szakaszos bírósági eljárást szerkeszt meg az ellenszegülő testvér figyelmeztetésére. A 18-20. versekben e bírói döntésekhez isteni hátteret ad, elmozdulva a törvénytől a teológia irányába. Az első lépés magánjellegű szembesítés és figyelmeztetés. A ‘megnyer’ rabbinikus szakkifejezés a hittérítő megtérésre (Lev 19,17.18). A MTörv 19,15-ből származó idézet. A qumrániak 5,26-6,1; 9,2-4.17-22) és a rabbik 1,6-9) vitatkoznak a problémáról: Mi történik, ha csak egy tanú van? E szöveg válasza szerint akár egy is elegendő; ez jogi különbséget jelent az előbb említett hagyományoktól. Az ‘egyház’ szót itt a ‘helyi közösség’ értelemben használja. Ez annyit jelent, hogy legyen kiközösített, a közösségből kizárt; ami egy olyan drasztikus lépés, amelyet csak abban a súlyos esetben kell megtenni, amikor a közösség jóléte forog kockán. Jézus szeretettel fogadta a vámosokat, de csak akkor, ha kinyilvánították hitüket és megbánták bűneiket (9,9-13). Ld. Gal 6,1; Tit 3,10; Jak 5,19-20. {
} Teológiai passzív alak 236); Isten fogja megkötni. A tanítványoknak megadatik az oldás-kötésnek ugyanaz a hatalma, ami Péternek, de nem adatik meg nekik a kulcsok hatalma. Az oldásról és kötésről ld. a 16,19 magyarázatát. Ez a fordítás a kifejezések jogi értelmét hangsúlyozza, mintha kölcsönös megegyezésről szóló perben vagy bírósági rendelkezésben használná őket. egybehangzik’, ‘egyetért’ ige a hangok harmóniájára utal. Összegyűlhetnek imádkozni, tanulni, vagy – mint ebben az esetben, – döntést hozni (vö. Jn 15,7). 3,2.6; 4,11-ben lévő párhuzamos helyek szemléletében ez a vers mind a Tórával, mind az isteni jelenléttel (1,23; 28,20) azonosítja Jézust.”

:
„LELKIGONDOZÓI KÖZÖSSÉG
Máté 18,15-20
Az elveszett juhot kereső pásztor képe kifejező, de önmagában véve romantikusnak hat. A következőkben Jézus az emberi együttélés valóságos feszültségei között mutatja meg, hogy mi a teendő a baj helyrehozatala, ha lehet, annak megelőzése érdekében, hogy el ne vesszen az, aki vétkezett. A tanítványi körön túl mindazokat számba veszi, akik beszédét hallgatták és tettekre is váltották (12,48kk), de felsejlik a későbbi, általa, tehát az ige és Lélek által felépített egyház (16,18) rendje is, amely tehát lelkigondozói közösség; s a szükséges intések során is az ő pásztori gondjának kell érvényesülnie.
A négyszemközti feddés első fokozatának ÓSZ‑i előzménye a 3Móz 19,17, melyben olyan szempontok találhatók, amiket jó, ha átviszünk arra, amit Jézus itt kimond. Azt olvassuk ott, hogy ne gyűlöld, még ha intened kell is, s intened azért szükséges, hogy hallgatásoddal ne légy vétkes a bűnében; ‘mert vétkesek közt cinkos, aki néma’ (Babits: Jónás könyve). Jézus azt mondja, hogy ha testvéred vétkezett, jóllehet nem ellened, vagy akár ha ellened is, ne róla beszélj másnak, hanem menj el és intsd meg négyszemközt, ezzel is őrizve emberi méltóságát. Az első fokon érvényesíthető leginkább a jézusi, a pásztori megkeresés; elindulás az után, aki talán még elején tart eltévelyedésének. Pásztori körültekintéssel akkor még sok minden helyrehozható, hogy szükségtelenné váljanak további intézkedések. Mert azok már így nevezendők, s a mozdulatok keményednek, fegyelmezővé válnak, de indulatában maradjon mindvégig pásztori az is, ami első látásra nem tűnik annak. — Az 5Móz 19,15 a bírósági joggyakorlatot szabályozza, s megkívánt két vagy három tanút. Ha tehát második lépésként egy vagy két társat vesz maga mellé az, aki az intést gyakorolja, ennek már jogszerű íze van; mégis meg kell tennie. Ha még ez sem használ, a következő lépés a gyülekezet nyilvánossága, s ha mégis makacs marad a testvér, olybá veendő, mint egy pogány, vagy vámszedő, ami ténymegállapítás, s nem megbélyegzés; megmentésre szorult, de elölről kell kezdenie mindent. {
} A kötés során a gyülekezet gyakorolja azt, amire a 16,19-ben Péter kapott felhatalmazást. S a kötést még követheti oldás, de a közösségből kihullónak, akin fegyelmet gyakoroltak, a visszatérés már sokkal körülményesebb és keservesebb folyamat, mint volt első elindulásakor a hit útján. Kötés és oldás érvényes a mennyben is. Az e földön szükséges gyülekezeti, lelkigondozói rend hasonlítható a család egészséges életrendjéhez, midőn az ott uralkodó, szükséges őszinte légkör segít abban, hogy az igazság szeretetben érvényesüljön. A Jézus nevében ketten, hárman összejövők között jelen van ő is, s az egy akarat erőt ad, hogy meghallgattassanak. A gyülekezet testvéri együttléte és könyörgése korlátozza, hogy imádságban csak magunkkal foglalkozzunk. Az, hogy közöttünk van, jelenti azt, hogy testvérként van közöttünk, velünk könyörgő, s a kérést meghallgató, közbenjáró Úr ő, mint első az egyenlők között. Jelenlétének ígérete megismétlődik a 28,20-ban. Immánuel ő folyamatosan, azaz őbenne van velünk az Isten (1,23).”

:
„11. Az egyház rendjéről (18:1—35)
…
… Milíyen szeretetlenül tudunk viselkedni mások bűnei láttán a gyülekezetben: még az ujjunkat sem mozdítjuk a megsegítésükre vagy megmentésükre! Milyen kegyetlenek vagyunk a testvérünkkel, mindenkinek kibeszélve a hibáit!
Ezért olyan fontos a Máté 18-ban feljegyzett szabály. Ez ugyanis nemcsak a valaki ellen elkövetett bűnre vonatkozik, hanem a bűnre általában. Némely fordításokkal ellentétben, a görög eredetiben nem az áll, hogy ‘ha a te testvéred vétkezik A modern magyar fordítás így adja vissza: ‘Ha vétkezik atyádfia, menj el, intsd meg négyszemközt.’
Ha valaki vétkezik, először négyszemközt kell a lelkére beszélnünk, s csak később, ha úgy kell lennie, tanúk előtt megfeddenünk. Csak ezután vonható bele az ügybe az egyház, a gyülekezet, amely az Úr nevében megkötözhet és feloldozhat. Az egész eljárás a szóban forgó testvér megmentésére kell irányuljon.
Ha a mennyek országa kulcsainak szolgálatáról van is szó még akkor is hajlandónak kell lennünk a megbocsátásra. Az egyház vezetőinek nem szabad az emberekkel kíméletlenül bánni. Az egyházban ne hangozzék fel Lámek éneke (18:22, 1Móz 4:23-4). Teljes szívünkből meg kell bocsátanunk másoknak (18:35).”

:
„Ha a te testvéred vétkezik, menj s intsd meg négyszemközt. Ha hallgat rád, megnyerted testvéredet. De ha nem hallgat rád, végy magad mellé még egy vagy két (testvért), hogy ‘minden ügy két vagy három tanú bizonyságtételével legyen megállapítható’. Ha ezekre sem hallgat, mondd meg a gyülekezetnek. Ha a gyülekezetre sem hallgat, legyen olyan előtted, mint a pogány és a vámszedő. Bizony mondom nektek, amit megkötöztök a földön, kötve lesz a mennyben is s amit feloldoztok a földön, oldozva lesz a mennyben is.
Továbbá azt mondom nektek: ha ketten közületek egyetértésre jutnak a földön valamely dolog tekintetében, amelyért könyörögnek, elnyerik azt az én mennyei Atyámtól. Mert ahol ketten vagy hárman egybegyülekeznek az én nevemben, ott vagyok közöttük.
…
A 16. vs. v. ö. V. Móz 19, 15.
Az előzőkben Jézus az (eltévelyedettek keresésére utasította tanítványait, a következők a bűnbe esettek fegyelmezésére irányulnak. Míg az eltévelyedetteknél elsősorban azokról van szó, akik gondolkodásukban tántorodtak meg s ítéletükben tértek le az igazság útjáról, addig most azokra kell gondolnunk, akik cselekvésükkel, magatartásukkal estek bűnbe. Sok kézirat s velük együtt a megszokott magyar fordítások is ezt a szöveget adják: «ha vétkezik testvéred», — de ez Jézus igéjének jogtalan megszorítása. Jézus tanítványainak azt teszi kötelességükké, hogy a bűnbe esett testvért, — tekintet nélkül arra, hogy a testvér ellenük vétkezett‑e vagy sem, — először négyszemközt intsék, feddjék meg s így igyekezzenek a jó útra visszatéríteni, ha pedig ez nem sikerülne, akkor tanuként vegyék magukhoz egy vagy két testvérüket, akik szükség esetén V. Móz 19, 15 értelmében a gyülekezet előtt tanuskodhassanak kísérletük sikertelenségéről. Ez esetben t. i. a gyülekezetnek, az egész egybegyült testvér-közösségnek kell még egyszer utoljára meginteni, megfeddeni, a bűnbe esett testvért és ily módon megkísérelni, újból megnyerjék. Mert ha ez nem sikerül, akkor az illetőt úgy kell tekinteni, mint a pogányságba esett zsidókat vagy a csak önmagukra s a pénzre tekintő vámszedőket.
Az evangélista itt ismét beilleszti a megkötözés és oldozás hatalmáról szóló igét, amelyet első alkalommal (16, 19) Péter apostolhoz intézve közölt. A jelen összefüggésben ez a mondás (értelmére nézve v. ö. 16, 19-nél, 113. lap!) arra tanít, hogy a gyülekezet nem marad magára, ha bűnbe esett tagjait fenyíti, hanem Isten segedelmére támaszkodhatik. Ahol a gyülekezet az ige ítéletének s kegyelmének hirdetésével megkötöz, ill. feloldoz, az érvényes Isten előtt is. Fontos annak megállapítása, hogy a megkötözés és oldozás hatalma e szerint a tanítványok testvér-közösségét, vagy világosabban a gyülekezetet illeti meg. (A «gyülekezet» azonban Jézus igaz tanítványainak testvér-közössége, de nem azonos a mi egyházi viszonyaink szerint szervezett «egyházközség»-ekkel!). Ez az evangéliumi keresztyénségben lehetetlenné tesz minden hierarchikus törekvést. A Péternek adott felhatalmazás (16, 19) ennek az összefüggésnek a világításában nyer közelebbi, konkrét értelmezést.
A megkötözés és oldozás hatalmát az a testvér-közösség nyeri el, amely imádságával állandóan Istenre tekint, Istenben él. Jézus még hozzáteszi, hogy ez a testvér-közösség már ott is megtalálható, ahol két testvér egyetértésre jut. A tanítványok munkája csak akkor lehet eredményes, ha egymást támogató, egyetértő munka. Az ilyen egyetértő munkából fakadó imádságnak adja Jézus az ígéretet, hogy meghallgattatásra talál Istennél. Ezt megokolja az a másik ígéret, hogy ahol ketten vagy hárman összegyülekeznek «Jézus nevében», azaz úgy, hogy a Krisztus neve közösségük alapja s a Krisztus szolgálatában van munkájuk célja, ott lesz ő is köztük. Jézus itt valószínűleg egy a zsidó írástudományban is közkeletű s több változatban ránk maradt mondást formál át: «Ha ketten együtt ülnek s a Tóra igéi vannak köztük, úgy köztük időzik sekhina (azaz az istenség).» (Pirke Aboth 3, 2). Ahol a zsidó írástudomány a Tóra tanulmányozásáról beszél, ott Jézus az ő nevében összegyült tanítványokról szól, s ahol a zsidó írástudomány Isten jelenlétét ígéri, ott Jézus önmagát adja. Nyilvánvaló, hogy itt a megdicsőült Krisztus tér és idő feletti jelenlétéről van szó. Ebben pedig a tanítványok Isten jelenlétét tapasztalják meg. V. ö. Ján 10,30; Mát 28, 20.”

:
„(18, 15-18)
15.	«Ha vétkezik testvéred, menj el hozzá, intsd
meg négyszemközt; ha hallgat rád, megnyerted
testvéredet.
16.	Ha pedig nem hallgat rád, végy magad mellé
még egy vagy két embert, hogy két vagy három
tanú szava erősítsen meg minden vallomást.
17.	Ha nem hallgat rájuk, mondd meg az egyháznak.
Ha pedig az egyházra sem hallgat, tekintsd
olyannak, mint a pogányt vagy a vámszedőt.
18.	Bizony, mondom nektek: amit megköttök a
földön, kötve lesz a mennyben is, amit pedig
feloldotok a földön, oldva lesz a mennyben is».
A szöveg - legalábbis első részében (15-16. v.) - a jó pásztorról szóló példázat alkalmazásának látszik, de záradéka (17. v.) túllép ennek keretein. A kéziratos dokumentumok bizonytalanságot hagynak a 15. vers szövegezését illetően. A kódexek és a fordítások többségében ez áll: «ha vétkezik ellened testvéred». Eszerint személyes sértésről van szó, és az ezt követő testvéri kiengesztelődésről. Ám a jelentősebb kódexek (a és elhagyják ezt («ellened») a magyarázatot, és így a nyilvános bűnös esetét tartják szem előtt. Ez a második olvasat jobban illik a Máté 18. szövegkörnyezetéhez, amely a közösségi életvitelre vonatkozóan ad oktatásokat, és nem a magánéletet szabályozza. A megtévedt embert mindenkinek segítenie kell (12-14. v.); a közösségnek (és minden tagjának) ugyanezt kell tennie a vétkezővel szemben. A párhuzamos szövegben Lukács (17,3) a bánatot tartó bűnösnek nyújtandó bocsánatról beszél. Máté ellenben arra a kötelességre figyelmeztet, hogy magánúton (15-16. v.) és közösségileg (17. v.) segíteni kell őt a helyes út megtalálásában. Vállalván azt a bátorságot, hogy feltárjuk a testvér tévedését, mindenekelőtt megközelítésén kell fáradoznunk, és nem elszigetelésén, mint ahogyan ezt az uralkodó (farizeusi) irányzat tette. Határozott, szinte halasztást nem tűrő parancsról van szó («menj»). Ez értésünkre adja, hogy az embernek milyen nehézségeket és belső ellenállást kell legyőznie e feladat vállalásához. Kényelmesebb dolog volna megmaradni a jó hír vivőjének, dicséretet közvetíteni és nem szemrehányást. A keresztény embernek azonban még saját erkölcsi hátrányára is testvére javát kell szem előtt tartania. Ha a közösség valamelyik tagjának megnyeréséről van szó, minden utat és áldozatot vállalni kell. Az első ‘intést’ természetesen titokban, négyszemközt az érintett személlyel kell végrehajtani. Nyilvánvalóan csak kevesek által ismert bűnről vagy magatartásformáról van szó, ezért az eljárás is csak azokra korlátozódik, akik ennek tudatában vannak. Ha az első kísérlet kudarcot vall, tanúkhoz kell folyamodni: ezt elsősorban nem a (kánoni) formák betartása miatt kell megtenni, hanem a vádlott felelősségtudatának felébresztése érdekében, illetve azért, hogy meggyőzzük őt tévedéséről és a hiba helyrehozásának szükségességéről. Ennek az eljárásnak hátterében szemmel láthatóan az a (valójában nem túlzottan keresztény) gondolat húzódik meg, hogy a bűnös nem maradhat sokáig a közösségben: vagy megtér, irányt, magatartásformát változtat, vagy megtorló intézkedések várnak rá. Úgy látszik, mintha az evangélista elfeledte volna a hálóról (13,47) és még inkább a konkolyról szóló példázatot, amelyben a szántóföld gazdája szembehelyezkedik a szolgák türelmetlenségével, és hagyja, hogy mindkét mag együtt növekedjen (13, 28-30). A bűnöst ebben az esetben a testvérek és az egyház gondoskodása ostromolja, amely nem szereti, ha kellemetlen, méltatlan vagy botrányt keltő személyek zavarják nyugalmát. Erre utal az eljárás utolsó mozzanata is. Ha minden kísérlet kudarcot vall, a ‘vétkest’ az egyháznál kell feljelenteni. E kifejezés másodszor kerül elő Máténál (vö. 16,18), de ebben az esetben az egybegyűlt helyi közösséget jelenti, és nem valamiféle különleges bíróságot. Miközben az egyház meghozza döntését, a tanítványnak minden kapcsolatot meg kell szakítania a vétkessel: olyannak kell tartania őt, mint valamiféle «pogányt» vagy «vámszedőt». Másként fogalmazva: úgy kell rá tekinteni, mint aki többé már nem tagja Isten népének, amelyhez nem tartoztak hozzá a pogányok és amelytől a vámszedőket is távol tartották. Azt is mondhatjuk, hogy ‘kerülendő kiközösítettnek' kell tartani. Az egyház döntését nem említi a szöveg, de a bánatot nem tartó bűnössel szemben ajánlott viselkedés már önmagában véve is kifejezően beszél. Nem Jézusnak, a vámosok és a bűnösök barátjának magatartását tükrözi (9,11), hanem a farizeusi és a qumráni szeparatizmusra, illetve puritanizmusra emlékeztet. Nem áll túlzottan összhangban a rövidesen elhangzó (21-35. v.) példázattal sem, amely a mindenki felé irányuló megbocsátást hirdeti. Kétségtelen, hogy a bánatot nem tartó testvér zavarja a közösséget, de az elhatárolódással üdvösségét tesszük kockára. Máté szövege nem kánonjogi, hanem lelkipásztori tanítás: s ha ilyesfajta eljárásról beszél, ezt valószínűleg a bűnös bátortalanná tétele végett (gyógyító büntetés gyanánt) teszi, és nem azért, hogy elítélje vagy sorsára hagyja.
A közösségnek adatott hatalom, amellyel kiűzheti soraiból tagjait, az evangélista emlékezetébe idézi Jézusnak egyik logionját, amely általánosságban vonatkozik az egyház hatalmára: «amit megköttök a földön, kötve lesz a mennyben is» (18. v.). A megkötés-feloldás metaforájában (vö. Mt 16,19) rejtőzködő hatalom természetén túlmenően az is problémát jelent, hogy ki az, aki ennek gyakorlására hivatást kapott. A meghirdetés párhuzamban áll a Mt 16,19 szövegével, vagyis az a hatalom, amely itt a tanítványoknak tulajdoníttatik, ugyanaz, mint amellyel másutt Pétert ruházták fel. A szöveg azt a benyomást kelti, mintha a ‘péteri primátust’ az apostoli hatalom szintjére akarná korlátozni. A független exegéták általánosságban úgy vélik, hogy az egyház egészének és nem valamilyen különleges csoportjának adott hatalomról van szó. Irodalmi szempontból a 18. vers saját forrással rendelkezik, jelenleg azonban valamiféle közösségi beszéd részét alkotja, azaz nem különleges személyeknek szól, hanem az egész egyháznak.
A megkötni-feloldani ‘formula, amelyet időnként a bűnök megbocsátásával és megtartásával tartanak egyenértékűnek (vö. Jn 20,23), a rabbinikus iskolákból származik, és arra a hatalomra vonatkozik, amellyel az egyes mesterek vagy iskolák rendelkeztek a törvény értelmezését illetően, midőn megtiltottak (megkötöttek) vagy megengedtek (feloldottak) valamilyen tanítást, illetve gyakorlatot (vö. 23,4). Nem zárhatjuk ki azonban azt sem (jóllehet ez kevésbé dokumentálható), hogy a formula sajátosabb értelemben a közösségből való kizárást vagy az ebbe való visszafogadást jelenti. A jelenlegi szöveg ennek az értelmezésnek kedvez. Az egyháznak hatalma van arra, hogy a pogányhoz és a vámoshoz hasonló, bűnbánatot nem tartó vétkest (vö. Jn 9,22; 1 Kor 5,4) kiközösítse, illetve visszafogadja soraiba, ha az utóbbi bűnbánatot tart. A hiperbolikus jellegű «kötve lesz a mennyben is» kifejezés az egyház teológiai gondolkodásmódját tükrözi, amely minden hatalmat és tagjainak tekintélyen alapuló intézkedéseit Istenre vezeti vissza (vö. Róm 13,1; Jn 19,11). Elvileg Isten mindig az egyházzal van, mint ahogyan minden emberrel is, de senkit sem helyettesít, és egyiket sem menti fel saját felelőssége és döntései alól, mint ahogyan az ezekkel járó tévedésektől sem óvja meg az embert.”

[HebModern] Modern Hebrew Bible:

LXX/Greek New Testament:
Mt 18.15
jEa;n de; aJmarthvsh »eij" se;Ľ oJ ajdelfov" sou, uJvpage ejvlegxon aujto;n metaxu; souÖ kai; aujtouÖ movnou. ejavn sou  ajkouvsh, ejkevrdhsa" to;n ajdelfovn sou:
Mt 18.16
eja;n de; mh; ajkouvsh, paravlabe meta; souÖ ejvti eJvna hj;  duvo, iJvna ejpi; stovmato" duvo martuvrwn hj; triwÖn staqhÖ paÖn rJhÖma:
Mt 18.17
eja;n de; parakouvsh aujtwÖn, eijpe; thÖ ejkklhsiva: eja;n  de; kai; thÖ" ejkklhsiva" parakouvsh, ejvstw soi wJvsper oJ ejqniko;" kai; oJ telwvnh".
Mt 18.18
jAmh;n levgw uJmiÖn, oJvsa eja;n dhvshte ejpi; thÖ" ghÖ" ejvstai dedemevna ejn oujranwÖ kai; oJvsa eja;n luvshte ejpi; thÖ" ghÖ" ejvstai lelumevna ejn oujranwÖ.
[WHNU] Westscott-Hort with NA27/UBS4 variants 1881
15εαν δε αμαρτηση  [εις σε]
 ο αδελφος σου υπαγε ελεγξον αυτον μεταξυ σου και αυτου μονου εαν σου ακουση εκερδησας τον αδελφον σου 16εαν δε μη ακουση παραλαβε μετα σου ετι ενα η δυο ινα επι στοματος δυο μαρτυρων η τριων σταθη παν ρημα 17εαν δε παρακουση αυτων  ειπε
 τη εκκλησια εαν δε και της εκκλησιας παρακουση εστω σοι ωσπερ ο εθνικος και ο τελωνης 18αμην λεγω υμιν οσα εαν δησητε επι της γης εσται δεδεμενα εν ουρανω και οσα εαν λυσητε επι της γης εσται λελυμενα εν ουρανω 
[UMGreek] Unaccented Modern Greek Text:
15Εαν δε αμαρτηση εις σε ο αδελφος σου, υπαγε και ελεγξον αυτον μεταξυ σου και αυτου μονου  εαν σου ακουση, εκερδησας τον αδελφον σου 16εαν ομως δεν ακουση, παραλαβε μετα σου ετι ενα η δυο, δια να βεβαιωθη πας λογος επι στοματος δυο μαρτυρων η τριων. 17Και εαν παρακουση αυτων, ειπε τουτο προς την εκκλησιαν  αλλ  εαν και της εκκλησιας παρακουση, ας ειναι εις σε ως ο εθνικος και ο τελωνης. 18Αληθως σας λεγω, Οσα εαν δεσητε επι της γης, θελουσιν εισθαι δεδεμενα εν τω ουρανω, και οσα εαν λυσητε επι της γης, θελουσιν εισθαι λελυμενα εν τω ουρανω. 
[Vulgate:
15 si autem peccaverit in te frater tuus vade et corripe eum inter te et ipsum solum si te audierit lucratus es fratrem tuum 16si autem non te audierit adhibe tecum adhuc unum vel duos ut in ore duorum testium vel trium stet omne verbum 17quod si non audierit eos dic ecclesiae si autem et ecclesiam non audierit sit tibi sicut ethnicus et publicanus 18amen dico vobis quaecumque alligaveritis super terram erunt ligata et in caelo et quaecumque solveritis super terram erunt soluta et in caelo 
Magyar Bibliatársulat Újfordítású Bibliája:
Mt. 18,15
„Ha vétkezik atyádfia, menj el hozzá, intsd meg négyszemközt: ha hallgat rád, megnyerted atyádfiát. [ 3Móz 19,17;  Gal 6,1]
Mt. 18,16
Ha pedig nem hallgat rád, végy magad mellé még egy vagy két embert, hogy két vagy három tanú szava erősítsen meg minden vallomást. [5Móz 19,15]
Mt. 18,17
Ha nem hallgat rájuk, mondd meg a gyülekezetnek. Ha pedig a gyülekezetre sem hallgat, tekintsd olyannak, mint a pogányt vagy a vámszedőt. [1Kor 5,13;  2Thessz 3,6]
Mt. 18,18
Bizony, mondom néktek: amit megköttök a földön, kötve lesz a mennyben is, amit pedig feloldotok a földön, oldva lesz a mennyben is. [Mt 16,19;  Jn 20,23]
Károli:
Mát. 18,15
Ha pedig a te atyádfia vétkezik ellened, menj el és dorgáld [3 Móz. 19,17.  Luk. 17,3.  Gal. 6,1.] meg őt négy szem között: ha hallgat rád, megnyerted a te atyádfiát;
Mát. 18,16
Ha pedig nem hallgat rád, végy magad mellé még egyet vagy kettőt, hogy [5 Móz. 19,15.] két vagy három tanú vallomásával erősíttessék minden szó.
Mát. 18,17
Ha azokra nem hallgat, mondd meg a gyülekezetnek; ha a gyülekezetre sem hallgat, [1 Kor. 5,13.] legyen előtted olyan, mint a pogány és a vámszedő.
Mát. 18,18
Bizony mondom néktek: A mit megköttök a földön, [rész 16,19.  Ján. 20,23.] a mennyben is kötve lészen; és a mit megoldotok a földön, a mennyben is oldva lészen.
Szent István Társulati Biblia:
A testvér figyelmeztetése
Mt 18,15
Ha testvéred megbántott, menj, és figyelmeztesd négyszemközt. Ha hallgat rád, megnyered testvéredet.
Mt 18,16
Ha nem hallgat rád, vigyél magaddal egy vagy két másik embert, hogy két vagy három tanú bizonyítsa a dolgot.
Mt 18,17
Ha ezekre sem hallgat, jelentsd az egyháznak. Ha az egyházra sem hallgat, vedd úgy, mintha pogány volna vagy vámos.
Mt 18,18
Bizony mondom nektek: amit megköttök a földön, a mennyben is meg lesz kötve, s amit feloldotok a földön, a mennyben is fel lesz oldva.
Káldi Biblia:
Mt 18,15
Ha pedig vétkezik ellened atyádfia, menj el és intsd meg őt kettőtök között. Ha hallgat rád, megnyerted atyádfiát; * [Luk. 17,3. Jakab 5,19.]
Mt 18,16
ha pedig nem hallgat rád, végy magadhoz még egyet vagy kettőt, hogy két vagy három tanú vallomásán álljon az egész dolog. * [Ján. 8,17. Kor. II. 13,1. Zsid. 10,28.]
Mt 18,17
Hogyha azokra sem hallgat, mondd meg az anyaszentegyháznak; * ha pedig az anyaszentegyházra sem hallgat, legyen neked, mint a pogány és a vámos. ** [Tessz. II. 3,14.]
Mt 18,18
Bizony mondom nektek, a miket megkötöztök a földön, meg lesznek kötve mennyben is; és a miket feloldoztok a földön, fel lesznek oldozva mennyben is. * [Ján. 20,23.]
Káldi Neovulgáta Biblia:
Mt 18,15
Ha a testvéred vétkezik ellened, menj és figyelmeztesd őt négyszemközt. Ha hallgat rád, megnyerted testvéredet.
Mt 18,16
Ha azonban nem hallgat rád, végy magad mellé még egy vagy két társat, mert minden dolgot két vagy három tanú szavával kell igazolni [MTörv 19,15;].
Mt 18,17
Ha rájuk sem akar hallgatni, mondd meg az egyháznak. Ha pedig az egyházra sem akar hallgatni, legyen számodra olyan, mint a pogány és a vámszedő.
Mt 18,18
Bizony, mondom nektek: mindaz, amit megköttök a földön, meg lesz kötve a mennyben is, és amit föloldotok a földön, föl lesz oldva a mennyben is.
Aranyos Biblia:
Mát. 18.15
Ha pedig vétkezik te ellened a’te atyádfia, dorgáld-meg ötet tsak te közötted és ö közötte; hogyha szódat fogadja, megnyerted a’te atyádfiát.
Mát. 18.16
Ha pedig szódat nem fogadja, végy melléd még egy vagy két embert; [5 Mós. 19:15.] hogy két vagy három bizonyságnak szájából az egész dolog bizonyosb légyen.
Mát. 18.17
Hogyha azoknakis nem fogadja szavokat, mondd-meg a’Gyülekezetnek; hogyha a’Gyülekezetnekis nem fogadja szavát, [1 Kór. 5:9. 2 Thes. 3:14.]légyen te elötted ollyan mint valamelly Pogány, vagy fukar.
Mt 18,18
Bizony, mondom nektek: mindaz, amit megköttök a földön, meg lesz kötve a mennyben is, és amit föloldotok a földön, föl lesz oldva a mennyben is.
[GerLut1545] German Unrevidierte Luther Übersetzung von 1545:
15 Sündiget aber dein Bruder an dir, so gehe hin und strafe ihn zwischen dir und ihm allein. Höret er dich, so hast du deinen Bruder gewonnen. 16 Höret er dich nicht, so nimm noch einen oder zwei zu dir, auf daß alle Sache bestehe auf zweier oder dreier Zeugen Mund. 17 Höret er die nicht, so sage es der Gemeinde. Höret er die Gemeinde nicht, so halt ihn als einen Heiden und Zöllner. 18 Wahrlich, ich sage euch: Was ihr auf Erden binden werdet, soll auch im Himmel gebunden sein, und was ihr auf Erden lösen werdet, soll auch im Himmel los sein.
[KJV] King James Version (1769) with Strong Numbers and Morphology:
15"Moreover if thy brother shall trespass against thee, go and tell him his fault between thee and him alone: if he shall hear thee, thou hast gained thy brother. " 16"But if he will not hear thee, then take with thee one or two more, that in the mouth of two or three witnesses every word may be established. " 17"And if he shall neglect to hear them, tell it unto the church: but if he neglect to hear the church, let him be unto thee as an heathen man and a publican. " 18"Verily I say unto you, Whatsoever ye shall bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven. "
[LITV] Green’s Literal Translation:
 15But if your brother sins against you, go and reprove him between you and him alone. If he hears you, you have gained your brother. 16But if he does not hear, take one or two more with you, "so that on the mouth of two" or "three witnesses every word may stand". Deut. 19:15 17But if he fails to hear them, tell it to the church. And if he also fails to hear the church, let him be to you as the nations and the tax collector. 18Truly I say to you, Whatever you bind on the earth shall occur, having been bound in Heaven. And whatever you loose on the earth shall be, having been loosed in Heaven.
[Swe1917] Swedish Bible (1917):
 15Men om din broder försyndar sig, så gå åstad och förehåll honom det enskilt. Om han då lyssnar till dig, så har du vunnit din broder. 16Men om han icke lyssnar till dig, så tag med dig ännu en eller två, för att 'var sak må avgöras efter två eller tre vittnens utsago'. 17Lyssnar han icke till dem, så säg det till församlingen. Lyssnar han ej heller till församlingen, så vare han för dig såsom en hedning och en publikan. 18Sannerligen säger jag eder: Allt vad I binden på jorden, det skall vara bundet i himmelen; och allt vad I lösen på jorden, det skall vara löst i himmelen.
La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy , č®č és csere):
Mt 18,15
"Si ton frère vient à pécher, va le trouver et reprends-le, seul à seul. S'il t'écoute, tu auras gagné ton frère.
Mt 18,16
S'il n'écoute pas, prends encore avec toi un ou deux autres, pour que toute affaire soit décidée sur la parole de deux ou trois témoins.
Mt 18,17
Que s'il refuse de les écouter, dis-le à la communauté. Et s'il refuse d'écouter męme la communauté, qu'il soit pour toi comme le paďen et le publicain.
Mt 18,18
"En vérité je vous le dis: tout ce que vous lierez sur la terre sera tenu au ciel pour lié, et tout ce que vous délierez sur la terre sera tenu au ciel pour délié.

[Abbott] Illustrated New Testament:
Máté 18:15:

Thy brother; thy fellow-Christians.--Trespass against thee; injure thee in any way. 

Máté 18:17:

To hear them. This shows that one object of calling upon others, is to obtain their mediation and influence to heal the difficulty. 

Máté 18:18:

This language is understood in various ways, and with various limitations and restrictions by different commentators. There is great difficulty in ascertaining with certainty the meaning intended to be conveyed. The Roman Catholics found upon it a strong argument in favor of the high ecclesiastical authority with which they suppose the church to be clothed.--Any thing; of course any thing suitable or proper to be bestowed. 
[Barnes] Barnes’s New Testament Notes:
Máté 18:15:
Verses 15-20. Moreover if thy brother. The word brother, here, evidently means a fellow-professor of religion. Christians are called brethren because they belong to the same redeemed family--having a common Father, God, and because they are united in the same feelings, objects, and destiny. 

Trespass against thee. That is, injure thee in any way, by words or conduct. The original word means, sin against thee. This may be done by injuring the character, person, or property. 

Go and tell him his fault. This was required under the law, Lev 19:17. In the original it is, "go and reprove him." Seek an explanation of his conduct; and if he has done wrong, administer a friendly and brotherly reproof. This is required to be done alone: 

(1.) That he may have an opportunity of explaining it. In nine cases out of ten, where one supposes he has been injured, a little friendly conversation would set the matter right, and prevent difficulty. 

(2.) That he may have opportunity of acknowledging his offence, or making reparation, if he has done wrong. Many would be glad of such an opportunity, and it is our duty to furnish it by calling on them. 

(3.) That we may admonish them of their error, if they have done an injury to the cause of religion. This should not be blazoned abroad. It can do no good. It does injury. It is what the enemies of religion wish. Christ is often wounded in the house of his friends; and religion, as well as an injured brother, often suffers by spreading such faults before the world. 

Thou hast gained thy brother. To gain means, sometimes, to preserve, or to save, 1Cor 9:19. Here it means, thou hast preserved him, or restored him, to be a consistent Christian. Perhaps it may include the idea also, thou hast reconciled him--thou hast gained him as a Christian brother. 

(l) "if thy brother" Lev 19:17, Lk 17:3 (m) "if he shall hear thee" Jas 5:20 

Máté 18:16:
Verse 16. If he will not hear thee, etc. That is, if he spurns or abuses you, or will not be entreated by you, and will not reform. 

Take one or two more. The design of taking them seems to be, 

(1.) that he might be induced to listen to them, Mt 18:17. They should be persons of influence or authority; his personal friends, or those in whom he could put confidence. 

(2.) That they might be witnesses of his conduct before the church, Mt 18:17. The law of Moses required two or three witnesses, De 19:15, 2Cor 13:1, Jn 8:17. 

(n) "witnesses" De 19:15 

Máté 18:17:
Verse 17. Tell it unto the Church. Mt 16:18. The church may here mean the whole assembly of believers; or it may mean those who are authorized to try such cases--the representatives of the church, or those who act for them. In the Jewish synagogue there was a bench of elders, before whom trials of this kind were brought. It was to be brought to the church, in order that he might be admonished, entreated, and, if possible, reformed. This was, and is always to be, the first business in disciplining an offending brother. 

If he neglect to hear the Church, let him be, etc. The Jews gave the name heathen or Gentile to all other nations but themselves. With them they had no religious intercourse or communion. 

Publican. Mt 5:47. Publicans were men of abandoned character, and the Jews would have no intercourse with them. The meaning of this is, cease to have religious intercourse with him, to acknowledge him as a brother. Regard him as obstinate, self-willed, and guilty. It does not mean that we should cease to show kindness to him, and aid him in affliction or trial; for this is required towards all men; but it means that we should disown him as a Christian brother, and treat him as we do other men not connected with the church. This should not be done till all these steps are taken. This is the only way of kindness. This is the only way to preserve peace and purity in the church. 

(o) "let him be unto" Rom 16:17, 1Cor 5:3-5, 2Thes 3:6,14 

Máté 18:18:
Verse 18. Whatsoever ye shall bind, Mt 16:19. These words were spoken to the apostles. He had used the same words to Peter, Mt 16:19. He used them here to signify that they all had the same power; that in ordering the affairs of the church he did not intend to give Peter any supremacy, or any exclusive right to regulate it. The meaning of this verse is, whatever you shall do in the discipline of the church shall be approved by God, or bound in heaven. This promise, therefore, cannot be understood as extending to all Christians or ministers; for all others but the apostles may err. 

(p) "whatsoever ye shall bind" Mt 16:19, Jn 20:23, Acts 15:23-31 2Cor 2:10 
[Clarke] Adam Clarke’s Commentary on the Bible:
Máté 18:15:
 Verse 15. If thy brother] Any who is a member of the same
religious society, sin against thee, 1. Go and reprove him
alone,-it may be in person; if that cannot be so well done, by thy
messenger, or in writing, (which in many cases is likely to be the
most effectual.) Observe, our Lord gives no liberty to omit this,
or to exchange it for either of the following steps. If this do
not succeed,

Máté 18:16:
 Verse 16. 2. Take with thee one or two more] Men whom he
esteems, who may then confirm and enforce what thou sayest; and
afterwards, if need require, bear witness of what was spoken. If
even this do not succeed, then, and not before,

Máté 18:17:
 Verse 17. 3. Tell it unto the Church] Lay the whole matter
before the congregation of Christian believers, in that place of
which he is a member, or before the minister and elders, as the
representatives of the Church or assembly. If all this avail not,
then,

Let him be unto thee as a heathen man and a publican.] To whom
thou art, as a Christian, to owe earnest and persevering good
will, and acts of kindness; but have no religious communion with
him, till, if he have been convicted, he acknowledge his fault.
Whosoever follows this threefold rule will seldom offend others,
and never be offended himself.-Rev. J. WESLEY.

Reproving a brother who had sinned was a positive command under
the law. See Le 19:17. And the Jews have a saying, that one of
the causes of the ruin of their nation was, "No man reproved
another." On the word Church, See Clarke on Mt 16:28.

Máté 18:18:
 Verse 18. Whatsoever ye shall bind, 
determinations ye make, in conformity to these directions for your
conduct to an offending brother, will be accounted just, and
ratified by the Lord. See on Mt 16:19; and, to what is there
said, the following observations may be profitably added.

οσαεανδησητεκαιοσαεανλυσητε. Binding and loosing, in
this place, and in Mt 16:19, is generally restrained, by
Christian interpreters, to matters of discipline and authority.
But it is as plain as the sun, by what occurs in numberless places
dispersed throughout the Mishna, and from thence commonly used by
the later rabbins when they treat of ritual subjects, that binding
signified, and was commonly understood by the Jews at that time to
be, a declaration that any thing was unlawful to be done; and
loosing signified, on the contrary, a declaration that any thing
may be lawfully done. Our Saviour spoke to his disciples in a
language which they understood, so that they were not in the least
at a loss to comprehend his meaning; and its being obsolete to us
is no manner of reason why we should conclude that it was obscure
to them. The words, bind and loose, are used in both places in a
declaratory sense, of things, not of persons. It is ο and
οσα, in the neuter gender, both in chap. 16, and here in this:
i.e. Whatsoever thing or things ye shall bind or loose.
Consequently, the same commission which was given at first to St.
Peter alone, (Mt 16:19,) was afterwards enlarged to all the
apostles. St. Peter had made a confession that Jesus was the
Christ, the Son of God. His confession of the Divinity of our
Lord was the first that ever was made by man; to him, therefore,
were given the keys of the kingdom of heaven: i.e. God made
choice of him among all the apostles, that the Gentiles should
first, by his mouth, hear the word of the Gospel, and believe. He
first opened the kingdom of heaven to the Gentiles, when he
preached to Cornelius. It was open to the Jews all along before;
but if we should suppose that it was not, yet to them also did St.
Peter open the kingdom of heaven, in his sermon at the great
pentecost. Thus, then, St. Peter exercised his two keys: that
for the Jews at the great pentecost; and that for the Gentiles,
when he admitted Cornelius into the Church. And this was the
reward of his first confession, in which he owned Jesus to be the
promised Messiah. And what St. Peter loosed, i.e. declared as
necessary to be believed and practised by the disciples here, was
ratified above. And what he declared unlawful to be believed and
practised, (i.e. what he bound,) was actually forbidden by God
himself.

I own myself obliged to Dr. Lightfoot for this interpretation of
the true notion of binding and loosing. It is a noble one, and
perfectly agrees with the ways of speaking then in use among the
Jews. It is observable that these phrases, of binding and
loosing, occur no where in the New Testament but in St. Matthew,
who is supposed to have written his Gospel first in Hebrew, from
whence it was translated into Greek, and then the force and use of
the expression will better appear. Dr. Wotton's Miscell.
Discourses, vol. i. p. 309, 

"The phrases to bind and to loose were Jewish, and most
frequent in their writers. It belonged only to the teachers
among the Jews to bind and to loose. When the Jews set any apart
to be a preacher, they used these words, 'Take thou liberty to
teach what is BOUND and what is LOOSE.'" Strype's preface to the
Posthumous Remains of Dr. Lightfoot, p. 38.
 
[DTN] Darby Translation Notes:
Máté 18:15:
18:15  reprove (l-9)  See Note d, John 3.20. 

Máté 18:16:
18:16  word (a-22)  Lit. 'mouth.' see Deut. 19.15. 
[Family] Family Bible Notes:
Máté 18:15:
Hear thee; if he is reclaimed.
Gained thy brother; thou hast been instrumental in restoring him. The way to reclaim an offending brother is for some brother to go and converse with him alone. If this is not effectual, he is to take one or two more, and converse with him again. If that is not effectual, then it is their duty to communicate what has been done to the church. If, under their discipline, he will not reform, he is to be cut off. 

Máté 18:16:
Not hear; if he persevere in the wrong.
Established; fully proved. De 19:15. 

Máté 18:17:
Neglect to hear them; if they cannot reclaim him.
Heathen man; let him have no more connection with the church than you would allow to an open idolater. 

Máté 18:18:
Ye shall bind--loose; that is, the disciples who constitute the church spoken of in the preceding verse. This, which had been before said to Peter, chap Mt 16:19, is now said to the disciples generally, and it conferred as much power on them, as it did on him, and it promised as many blessings to them as it did to him. Whatever he or they should do in accordance with the directions of Christ, and in obedience to his will, would be ratified in heaven. This is true of the church and ministry of Christ in all ages. See note on chap. Mt 16:19. 
[Geneva] Geneva Bible Translation Notes:
Máté 18:15:
5 Moreover if thy brother shall trespass against e thee, go and tell him his fault between thee and him alone: if he shall hear thee, thou hast gained thy brother.
(5) We must strive for agreement, and not to revenge injuries. (e) If his offence is such that only you know your brother's offence. 

Máté 18:16:
But if he will not hear [thee, then] take with thee one or two more, that in the f mouth of two or three witnesses every word may be g established.
(f) That is, by the word and witness; the mouth is sometimes taken for the word of speech, Nu 3:16, and also for a still witness, namely, when the matter speaks for itself, as below in Mt 21:16. (g) Sure and certain. 

Máté 18:17:
6 And if he shall h neglect to hear them, tell [it] unto the i church: but if he neglect to hear the church, let him be unto thee as k an heathen man and a publican.
(6) He that condemns the judgment of the Church, condemns God. (h) Literally, "does not condescend to hear", or "make as though he did not hear". (i) He speaks not of just any policy, but of an ecclesiastical assembly, for he speaks afterward of the power of loosing and binding, which belonged to the Church, and he has regard for the order used in those days, at which time the elders had the judgment of Church matters in their hands, Joh 9:22; 12:42; 16:2, and used casting out of the synagogue for a punishment, as we do now by excommunication. (k) Profane, and void of religion: such men, the Jews called Gentiles: whose company they shunned, as they did the publicans. 
[JFB] Jamieson Fausset Brown Bible Commentary:
Máté 18:15:

15. Moreover, if thy brother shall trespass against thee, go and tell him his fault between thee and him alone: if he shall hear thee, thou hast gained thy brother, &c.—Probably our Lord had reference still to the late dispute, Who should be the greatest? After the rebuke—so gentle and captivating, yet so dignified and divine—under which they would doubtless be smarting, perhaps each would be saying, It was not I that began it, it was not I that threw out unworthy and irritating insinuations against my brethren. Be it so, says our Lord; but as such things will often arise, I will direct you how to proceed. First, Neither harbor a grudge against your offending brother, nor break forth upon him in presence of the unbelieving; but take him aside, show him his fault, and if he own and make reparation for it, you have done more service to him than even justice to yourself. Next, If this fail, take two or three to witness how just your complaint is, and how brotherly your spirit in dealing with him. Again, If this fail, bring him before the Church or congregation to which both belong. Lastly, If even this fail, regard him as no longer a brother Christian, but as one "without"—as the Jews did Gentiles and publicans. 

Máté 18:18:

18. Verily I say unto you, Whatsoever ye shall bind on earth shall be bound in heaven; and whatsoever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven—Here, what had been granted but a short time before to Peter only (see on Mt 16:19) is plainly extended to all the Twelve; so that whatever it means, it means nothing peculiar to Peter, far less to his pretended successors at Rome. It has to do with admission to and rejection from the membership of the Church. But see on Joh 20:23. 
[Lightfoot] John Lightfoot Commentary:
Máté 18:15:

[Tell him his fault between thee and him alone.] The reason of the precept is founded in that charitable law, Leviticus 19:17; "Thou shalt not hate thy brother in thy heart; but thou shalt surely reprove him, and shalt not suffer sin in him." 
Here the Talmudists speak not amiss: "The Rabbins deliver, 'Thou shalt not hate thy brother in thy heart.' Perhaps he does not beat him, he does not pull off his hair, he does not curse him: the text saith, 'in thy heart,' speaking of hatred in the heart. But whence is it proved that he that sees his brother doing some foul action is bound to reprove him? Because it is said, In reproving, thou shalt reprove. He reproves, but he heareth not: whence is it proved he is bound to a second reproof? The text saith, 'In reproving, thou shalt reprove.'" And a little after, "How long must we reprove? Rabh saith, 'Even to blows'"; that is, until he that is reproved strikes him that reproves him: "Samuel saith, 'Until he is angry.'" See also Maimonides. 

Máté 18:16:

[Take with thee one or two more, &c.] The Hebrew lawyers require the same thing of him that sins against his brother: "Samuel saith, 'Whosoever sins against his brother, he must say to him, I have sinned against thee. If he hear, it is well: if not, let him bring others, and let him appease him before them. If perhaps he die, let him appease him at his sepulchre, and say, I have sinned against thee.'" 
But our Saviour here requires a higher charity; namely, from him who is the offended party. In like manner, "The great Sanhedrim admonished a city lapsed to idols, by two disciples of the wise men. If they repented, well: if not, all Israel waged war against it." In like manner also, "The jealous husband warned his wife before two witnesses, 'Do not talk with N.'" 

Máté 18:17:

[Tell it unto the church.] That which was incumbent upon him against whom the sin was committed was this, that he should deliver his soul by reproving his brother, and by not suffering sin in him. This was the reason that he had need of witnesses, for what else could they testify? They could not testify that the brother had sinned against him that reproved him; for this, perhaps, they were altogether ignorant of: but they might testify this, that he against whom the sin was committed used due reproof, and omitted nothing which was commanded by the law in that case, whereby he might admonish his brother, and, if possible, bring him back into the right way. The witnesses also added their friendly admonition: whom if the offender hearkened not unto, "let it be told the church." 
We do not here enter upon that long dispute concerning the sense of the word church in this place. However you take it, certainly the business here is not so much concerning the censure of the person sinning, as concerning the vindication of the person reproving; that it might be known to all that he discharged his duty, and freed his soul. 
It was very customary among the Jews to note those that were obstinate in this or that crime after public admonition given them in the synagogue, and to set a mark of infamy upon them. 
All these have need of public admonition in the consistory. The business there is about some shepherds, collectors, and publicans; and it is declared how incapable they are of giving evidence in any judiciary matter; but not before public admonition is gone out against them in the consistory. 
"If any deny to feed his children, they reprove him, they shame him, they urge him: if he still refuse, they make proclamation against him in the synagogue, saying, 'N. is a cruel man, and will not nourish his children: more cruel than the unclean birds themselves, for they feed their young ones,'" &c. 
"A provoking wife who saith, 'I will create vexation to my husband, because he hath done thus or thus to me, or because he hath miscalled me, or because he hath chid me,' &c. The consistory by messengers send these words to her, 'Be it known unto you, if you persist in your perverseness, although your dowry be a hundred pounds, you have lost it all.' And moreover they set forth a public proclamation against her in the synagogues, and in the divinity schools every day for four sabbaths." 
[Let him be to thee as a heathen and a publican.] He saith, Let him be to 'thee'; not, Let him be to 'the church': because the discourse is of peculiar and private scandal against a single man; who, after three admonitions given, and they to no purpose, is freed from the law of brotherly obligation; and he who being admonished does not repent, is not to be esteemed so much for a brother to him, as for a heathen, &c. 
I. Christ does not here prescribe concerning every offender, according to the full latitude of that law, Leviticus 19:17; but of him that particularly offends against his brother; and he does particularly teach what is to be done to that brother. 
II. Although he, against whom the offence is committed, had a just cause, why he should be loosed from the obligation of the office of a brother towards him, who neither would make satisfaction for the wrong done, nor be admonished of it; yet to others in the church there is not the same reason. 
III. The words plainly mean this; "If, after a threefold and just reproof, he that sinned against thee still remains untractable, and neither will give thee satisfaction for the injury, nor, being admonished, doth repent, thou hast delivered thine own soul, and art free from brotherly offices towards him"; just as the Jews reckon themselves freed from friendly offices towards heathens and publicans. That of Maimonides is not much different: "A Jew that apostatizes, or breaks the sabbath presumptuously, is altogether like a heathen." 
1. They reckoned not heathens for brethren or neighbours: "If any one's ox shall gore his neighbour's ox: his neighbour's, not a heathen's: when he saith neighbour's, he excludes heathens." A quotation which we produced before. 
2. They reputed publicans to be by no means within religious society: A religious man, who becomes a publican, is to be driven out of the society of religion. 
3. Hence they ate neither with heathens nor with publicans: concerning which thing they often quarrel [with] our Saviour. Hence that of the apostle, 1 Corinthians 5:11; "With such an one no not to eat," is the same with what is spoke here, "Let him be to thee as a heathen," &c. 
"It is forbidden a Jew to be alone with a heathen, to travel with a heathen," &c. 
4. They denied also brotherly offices to heathens and publicans: "It is forbidden to bring home any thing of a heathen's that is lost." "It is lawful for publicans to swear that is an oblation which is not; that you are of the king's retinue when you are not," &c. that is, publicans may deceive, and that by oath. 

Máté 18:18:

[Whatsoever ye shall bind on earth, &c.] These words depend upon the former. He had been speaking concerning being loosed from the office of a brother in a particular case: now he speaks of the authority and power of the apostles of loosing and binding "any thing" whatsoever seemed them good, being guided in all things by the Holy Ghost. We have explained the sense of this phrase at chapter 16; and he gives the same authority in respect of this, to all the apostles here, as he did to Peter there; who were all to be partakers of the same Spirit and of the same gifts. 
This power was built upon that noble and most self-sufficient foundation, John 16:13, "The Spirit of truth shall lead you into all truth." There lies an emphasis in those words, "into all truth." I deny that any one, any where, at any time, was led, or to be led, into all truth, from the ascension of Christ, unto the world's end, beside the apostles. Every holy man, certainly, is led into all truth necessary to him for salvation: but the apostles were led into all truth necessary both for themselves and the whole church; because they were to deliver a rule of faith and manners to the whole church throughout all ages. Hence, whatsoever they should confirm in the law was to be confirmed; whatsoever they should abolish was to be abolished: since they were endowed, as to all things, with a spirit of infallibility, guiding them by the hand into all truth. 
[MAK] Mattias Ansorgs Kommentar:
Máté 18:15:
Datum: 4.3.1999
Stelle: Matthäus 18:15-35
Der Grund, weshalb wir Glaubensgeschwistern, die gegen uns sündigen, von Herzen vergeben sollen, ist die Vergebung des HERRN gegenüber uns Menschen. Die Höhe unserer Schuld beträgt dabei das Vermögen von 10.000 Talenten = 60 Mio. Denaren = ca. 9,6 Mrd. DM, unsere Sünden gegenüber Gott können wir also selbst nicht bezahlen. Aus seiner unendlichen Gnade heraus erließ uns der HERR aber die gesamte Schuld, dafür starb der HERR Jesus am Kreuz. Wie könnten wir dann hart sein gegenüber unseren Schuldnern (sein Mitknecht schuldete ihm 100 Denare = ca. 16.000 DM = einhundert Tagelöhne) sein, wo wir doch so überreich beschenkt wurden?  
[MHC] Matthew Henry’s Complete Commentary on the Whole Bible:
Máté 18:15:
 The Removal of Offences. 
      15 Moreover if thy brother shall trespass against thee, go and tell him his fault between thee and him alone: if he shall hear thee, thou hast gained thy brother.   16 But if he will not hear thee, then take with thee one or two more, that in the mouth of two or three witnesses every word may be established.   17 And if he shall neglect to hear them, tell it unto the church: but if he neglect to hear the church, let him be unto thee as a heathen man and a publican.   18 Verily I say unto you, Whatsoever ye shall bind on earth shall be bound in heaven: and whatsoever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven.   19 Again I say unto you, That if two of you shall agree on earth as touching any thing that they shall ask, it shall be done for them of my Father which is in heaven.   20 For where two or three are gathered together in my name, there am I in the midst of them. 
      Christ, having cautioned his disciples not to give offence, comes next to direct them what they must do in case of offences given them; which may be understood either of personal injuries, and then these directions are intended for the preserving of the peace of the church; or of public scandals, and then they are intended for the preserving of the purity and beauty of the church. Let us consider it both ways. 
      I. Let us apply it to the quarrels that happen, upon any account, among Christians. If thy brother trespass against thee, by grieving thy soul (1 Cor. viii. 12), by affronting thee, or putting contempt or abuse upon thee; if he blemish thy good name by false reports or tale-bearing; if he encroach on thy rights, or be any way injurious to thee in thy estate; if he be guilty of any of those trespasses that are specified, Lev. vi. 2, 3; if he transgress the laws of justice, charity, or relative duties; these are trespasses against us, and often happen among Christ's disciples, and sometimes, for want of prudence, are of very mischievous consequence. Now observe what is the rule prescribed in this case, 
      1. Go, and tell him his fault between thee and him alone. Let this be compared with, and explained by, Lev. xix. 17, Thou shalt not hate thy brother in thy heart; that is, "If thou hast conceived a displeasure at thy brother for any injury he hath done thee, do not suffer thy resentments to ripen into a secret malice (like a wound, which is most dangerous when it bleed inwardly), but give vent to them in a mild and grave admonition, let them so spend themselves, and they will expire the sooner; do not go and rail against him behind his back, but thou shalt in any ways reprove him. If he has indeed done thee a considerable wrong, endeavour to make him sensible of it, but let the rebuke be private, between thee and him alone; if thou wouldest convince him, do not expose him, for that will but exasperate him, and make the reproof look like a revenge." this agrees with Prov. xxv. 8, 9, "Go not forth hastily to strive, but debate thy cause with thy neighbour himself, argue it calmly and amicably; and if he shall hear thee, well and good, thou hast gained thy brother, there is an end of the controversy, and it is a happy end; let no more be said of it, but let the falling out of friends be the renewing of friendship." 
      2. "If he will not hear thee, if he will not own himself in a fault, nor come to an agreement, yet do not despair, but try what he will say to it, if thou take one or two or more, not only to be witnesses of what passes, but to reason the case further with him; he will be the more likely to hearken to them because they are disinterested; and if reason will rule him, the word of reason in the mouth of two or three witnesses will be better spoken to him" (Plus vident oculi quam oculus--Many eyes see more than one), "and more regarded by him, and perhaps it will influence him to acknowledge his error, and to say, I repent." 
      3. "If he shall neglect to hear them, and will not refer the matter to their arbitration, then tell it to the church, to the ministers, elders, or other officers, or the most considerable persons in the congregation you belong to, make them the referees to accommodate the matter, and do not presently appeal to the magistrate, or fetch a writ for him." This is fully explained by the apostle (1 Cor. vi.), where he reproves those that went to law before the unjust, and not before the saints (v. 1), and would have the saints to judge those small matters (v. 2) that pertain to this life, v. 3. If you ask, "Who is the church that must be told?" the apostle directs there (v. 5), Is there not a wise man among you? Those of the church that are presumed to be most capable of determining such matters; and he speaks ironically, when he says (v. 4), "Set them to judge who are least esteemed in the church; those, if there be no better, those, rather than suffer an irreconcileable breach between two church members." This rule was then in a special manner requisite, when the civil government was in the hands of such as were not only aliens, but enemies. 
      4. "If he will not hear the church, will not stand to their award, but persists in the wrong he has done thee, and proceeds to do thee further wrong, let him be to thee as a heathen man, and a publican; take the benefit of the law against him, but let that always be the last remedy; appeal not to the courts of justice till thou hast first tried all other means to compromise the matter in variance. Or thou mayest, if thou wilt, break off thy friendship and familiarity with him; though thou must by no means study revenge, yet thou mayest choose whether thou wilt have any dealings with him, at least, in such a way as may give him an opportunity of doing the like again. Thou wouldest have healed him, wouldest have preserved his friendship, but he would not, and so has forfeited it." If a man cheat and abuse me once, it is his fault; if twice, it is my own. 
      II. Let us apply it to scandalous sins, which are an offence to the little ones, of bad example to those that are weak and pliable, and of great grief to those that are weak and timorous. Christ, having taught us to indulge the weakness of our brethren, here cautions us not to indulge their wickedness under pretence of that. Christ, designing to erect a church for himself in the world, here took care for the preservation, 1. Of its purity, that it might have an expulsive faculty, a power to cleanse and clear itself, like a fountain of living waters, which is necessary as long as the net of the gospel brings up both good fish and bad. 2. Of its peace and order, that every member may know his place and duty, and the purity of it may be preserved in a regular way and not tumultuously. Now let us see, 
      (1.) What is the case supposed? If thy brother trespass against thee. [1.] "The offender is a brother, one that is in Christian communion, that is baptized, that hears the word, and prays with thee, with whom thou joinest in the worship of God, statedly or occasionally." Note, Church discipline is for church members. Them that are without God judges, 1 Cor. v. 12, 13. When any trespass is done against us, it is good to remember that the trespasser is a brother, which furnishes us with qualifying consideration. [2.] "The offense is a trespass against thee; if thy brother sin against thee (so the word is), if he do any thing which is offensive to thee as a Christian." Note, A gross sin against God is a trespass against his people, who have a true concern for his honour. Christ and believers have twisted interests; what is done against them Christ takes as done against himself, and what is done against him they cannot but take as done against themselves. The reproaches of them that reproached thee are fallen upon me, Ps. lxix. 9. 
      (2.) What is to be done in this case. We have here, 
      [1.] The rules prescribed, v. 15-17. Proceed in this method: 
      First, "Go and tell him his fault between thee and him alone. Do not stay till he comes to thee, but go to him, as the physician visits the patient, and the shepherd goes after the lost sheep." Note, We should think no pains too much to take for the recovering of a sinner to repentance. "Tell him his fault, remind him of what he has done, and of the evil of it, show him his abominations." Note, People are loth to see their faults, and have need to be told of them. Though the fact is plain, and the fault too, yet they must be put together with application. Great sins often amuse conscience, and for the present stupify and silence it; and there is need of help to awaken it. David's own heart smote him, when he had cut off Saul's skirt, and when he had numbered the people; but (which is very strange) we do not find that it smote him in the matter of Uriah, till Nathan told him, Thou art the man. 
      "Tell him his fault, elenxon auton--argue the case with him" (so the word signifies); "and do it with reason and argument, not with passion." Where the fault is plain and great, the person proper for us to deal with, and we have an opportunity for it, and there is no apparent danger of doing more hurt than good, we must with meekness and faithfulness tell people of what is amiss in them. Christian reproof is an ordinance of Christ for the bringing of sinners to repentance, and must be managed as an ordinance. "Let the reproof be private, between thee and him alone; that it may appear you seek not his reproach, but his repentance." Note, It is a good rule, which should ordinarily be observed among Christians, not to speak of our brethren's faults to others, till we have first spoken of them to themselves, this would make less reproaching and more reproving; that is, less sin committed, and more duty done. It will be likely to work upon an offender, when he sees his reprover concerned not only for his salvation, in telling him his fault, but for his reputation in telling him of it privately. 
      "If he shall hear thee" --that is, "heed thee--if he be wrought upon by the reproof, it is well, thou hast gained thy brother; thou hast helped to save him from sin and ruin, and it will be thy credit and comfort," James v. 19, 20. Note, The converting of a soul is the winning of that soul (Prov. xi. 30); and we should covet it, and labour after it, as gain to us; and, if the loss of a soul be a great loss, the gain of a soul is sure no small gain. 
      Secondly, If that doth not prevail, then take with thee one or two more, v. 16. Note, We must not be weary of well-doing, though we see not presently the good success of it. "If he will not hear thee, yet do not give him up as in a desperate case; say not, It will be to no purpose to deal with him any further; but go on in the use of other means; even those that harden their necks must be often reproved, and those that oppose themselves instructed in meekness." In work of this kind we must travail in birth again (Gal. iv. 19); and it is after many pains and throes that the child is born. 
      "Take with thee one or two more; 1. To assist thee; they may speak some pertinent convincing word which thou didst not think of, and may manage the matter with more prudence than thou didst." note, Christians should see their need of help in doing good, and pray in the aid one of another; as in other things, so in giving reproofs, that the duty may be done, and may be done well. 2. "To affect him; he will be the more likely to be humbled for his fault, when he sees it witnessed against by two or three." Deut. xix. 15. Note, Those should think it high time to repent and reform, who see their misconduct become a general offence and scandal. Though in such a world as this it is rare to find one good whom all men speak well of, yet it is more rare to find one good whom all men speak ill of. 3. "To be witnesses of his conduct, in case the matter should afterward be brought before the church." None should come under the censure of the church as obstinate and contumacious, till it be very well proved that they are so. 
      Thirdly, If he neglect to hear them, and will not be humbled, then tell it to the church, v. 17. There are some stubborn spirits to whom the likeliest means of conviction prove ineffectual; yet such must not be given over as incurable, but let the matter be made more public, and further help called in. Note, 1. Private admonitions must always go before public censures; if gentler methods will do the work, those that are more rough and severe must not be used, Tit. iii. 10. Those that will be reasoned out of their sins, need not be shamed out of them. Let God's work be done effectually, but with as little noise as may be; his kingdom comes with power, but not with observation. But, 2. Where private admonition does not prevail, there public censure must take place. The church must receive the complaints of the offended, and rebuke the sins of the offenders, and judge between them, after an impartial enquiry made into the merits of the cause. 
      Tell it to the church. It is a thousand pities that this appointment of Christ, which was designed to end differences, and remove offences, should itself be so much a matter of debate, and occasion differences and offences, through the corruption of men's hearts. What church must be told--is the great question. The civil magistrate, say some; The Jewish sanhedrim then in being, say others; but by what follows, v. 18, it is plain that he means a Christian church, which, though not yet formed, was now in the embryo. "Tell it to the church, that particular church in the communion of which the offender lives; make the matter known to those of that congregation who are by consent appointed to receive informations of that kind. Tell it to the guides and governors of the church, the minister or ministers, the elders or deacons, or (if such the constitution of the society be) tell it to the representatives or heads of the congregation, or to all the members of it; let them examine the matter and, if they find the complaint frivolous and groundless, let them rebuke the complainant; if they find it just, let them rebuke the offender, and call him to repentance, and this will be likely to put an edge and an efficacy upon the reproof, because given," 1. "With greater solemnity," and, 2. "With greater authority." It is an awful thing to receive a reproof from a church, from a minister, a reprover by office; and therefore it is the more regarded by such as pay any deference to an institution of Christ and his ambassadors. 
      Fourthly, "If he neglect to hear the church, if he slight the admonition, and will neither be ashamed of his faults, nor amend them, let him be unto thee as a heathen man and publican; let him be cast out of the communion of the church, secluded from special ordinances, degraded from the dignity of a church member, let him be put under disgrace, and let the members of the society be warned to withdraw from him, that he may be ashamed of his sin, and they may not be infected by it, or made chargeable with it." Those who put contempt on the orders and rules of a society, and bring reproach upon it, forfeit the honours and privileges of it, and are justly laid aside till they repent and submit, and reconcile themselves to it again. Christ has appointed this method for the vindicating of the church's honour, the preserving of its purity, and the conviction and reformation of those that are scandalous. But observe, he doth not say, "Let him be to thee as a devil or damned spirit, as one whose case is desperate," but "as a heathen and a publican, as one in a capacity of being restored and received in again. Count him not as an enemy, but admonish him as a brother." The directions given to the church of Corinth concerning the incestuous person, agree with the rules here; he must be taken away from among them (1 Cor. v. 2), must be delivered to Satan; for if he be cast out of Christ's kingdom, he is looked upon as belonging to Satan's kingdom; they must not keep company with him, v. 11, 13. But when by this he is humbled and reclaimed, he must be welcomed into communion again, and all shall be well. 
      [2.] Here is a warrant signed for the ratification of all the church's proceedings according to these rules, v. 18. What was said before to Peter is here said to all the disciples, and in them to all the faithful office-bearers in the church, to the world's end. While ministers preach the word of Christ faithfully, and in their government of the church strictly adhere to his laws (clave non errante--the key not turning the wrong way), they may be assured that he will own them, and stand by them, and will ratify what they say and do, so that it shall be taken as said and done by himself. He will own them, 
      First, In their sentence of suspension; Whatsoever ye shall bind on earth shall be bound in heaven. If the censures of the church duly follow the institution of Christ, his judgments will follow the censures of the church, his spiritual judgments, which are the sorest of all other, such as the rejected Jews fell under (Rom. xi. 8), a spirit of slumber; for Christ will not suffer his own ordinances to be trampled upon, but will say amen to the righteous sentences which the church passes on obstinate offenders. How light soever proud scorners may make of the censures of the church, let them know that they are confirmed in the court of heaven; and it is in vain for them to appeal to that court, for judgment is there already given against them. They that are shut out from the congregation of the righteous now shall not stand in it in the great day, Ps. i. 5. Christ will not own those as his, nor receive them to himself, whom the church has duly delivered to Satan; but, if through error or envy the censures of the church be unjust, Christ will graciously find those who are so cast out, John ix. 34, 35. 
      Secondly, In their sentence of absolution; Whatsoever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven. Note, 1. No church censures bind so fast, but that, upon the sinner's repentance and reformation, they may and must be loosed again. Sufficient is the punishment which has attained its end, and the offender must then be forgiven and comforted, 2 Cor. ii. 6. There is no unpassable gulf fixed but that between hell and heaven. 2. Those who, upon their repentance, are received by the church into communion again may take the comfort of their absolution in heaven, if their hearts be upright with God. As suspension is for the terror of the obstinate, so absolution is for the encouragement of the penitent. St. Paul speaks in the person of Christ, when he saith, To whom ye forgive any thing, I forgive also, 2 Cor. ii. 10. 
      Now it is a great honour which Christ here puts upon the church, that he will condescend not only to take cognizance of their sentences, but to confirm them; and in the following verses we have two things laid down as ground of this. 
      (1.) God's readiness to answer the church's prayers (v. 19); If two of you shall agree harmoniously, touching any thing that they shall ask, it shall be done for them. Apply this, 
      [1.] In general, to all the requests of the faithful praying seed of Jacob; they shall not seek God's face in vain. Many promises we have in scripture of a gracious answer to the prayers of faith, but this gives a particular encouragement to the joint-prayer; "the requests which two of you agree in, much more which many agree in." No law of heaven limits the number of petitioners. Note, Christ has been pleased to put an honour upon, and to allow a special efficacy in, the joint-prayers of the faithful, and the common supplications they make to God. If they join in the same prayer, if they meet by appointment to come together to the throne of grace on some special errand, or, though at a distance, agree in some particular matter of prayer, they shall speed well. Besides the general regard God has to the prayers of the saints, he is particularly pleased with their union and communion in those prayers. See 2 Chron. v. 13; Acts iv. 31. 
      [2.] In particular, to those requests that are put up to God about binding and loosing; to which this promise seems more especially to refer. Observe, First, That the power of church discipline is not here lodged in the hand of a single person, but two, at least, are supposed to be concerned in it. When the incestuous Corinthian was to be cast out, the church was gathered together (1 Cor. v. 4), and it was a punishment inflicted of many, 2 Cor. ii. 6. In an affair of such importance, two are better than one, and in the multitude of counsellors there is safety. Secondly, It is good to see those who have the management of church discipline, agreeing in it. Heats and animosities, among those whose work it is to remove offences, will be the greatest offence of all. Thirdly, Prayer must evermore go along with church discipline. Pass no sentence, which you cannot in faith ask God to confirm. The binding and loosing spoken of (ch. xvi. 19) was done by preaching, this by praying. Thus the whole power of gospel ministers is resolved into the word and prayer, to which they must wholly give themselves. He doth not say, "If you shall agree to sentence and decree a thing, it shall be done" (as if ministers were judges and lords); but, "If you agree to ask it of God, from him you shall obtain it." Prayer must go along with all our endeavours for the conversion of sinners; see Jas. v. 16. Fourthly, The unanimous petitions of the church of God, for the ratification of their just censures, shall be heard in heaven, and obtain an answer; "It shall be done, it shall be bound and loosed in heaven; God will set his fiat to the appeals and applications you make to him." If Christ (who here speaks as one having authority) say, "It shall be done," we may be assured that it is done, though we see not the effect in the way that we look for it. God doth especially own and accept us, when we are praying for those that have offended him and us. The Lord turned the captivity of Job, not when he prayed for himself, but when he prayed for his friends who had trespassed against him. 
      (2.) The presence of Christ in the assemblies of Christians, v. 20. Every believer has the presence of Christ with him; but the promise here refers to the meetings where two or three are gathered in his name, not only for discipline, but for religious worship, or any act of Christian communion. Assemblies of Christians for holy purposes are hereby appointed, directed, and encouraged. 
      [1.] They are hereby appointed; the church of Christ in the world exists most visibly in religious assemblies; it is the will of Christ that these should be set up, and kept up, for the honour of God, the edification of men, and the preserving of a face of religion upon the world. When God intends special answers to prayer, he calls for a solemn assembly, Joel ii. 15, 16. If there be no liberty and opportunity for large and numerous assemblies, yet then it is the will of God that two or three should gather together, to show their good-will to the great congregation. Note, When we cannot do what we would in religion, we must do as we can, and God will accept us. 
      [2.] They are hereby directed to gather together in Christ's name. In the exercise of church discipline, they must come together in the name of Christ, 1 Cor. v. 4. That name gives to what they do an authority on earth, and an acceptableness in heaven. In meeting or worship, we must have an eye to Christ; must come together by virtue of his warrant and appointment, in token of our relation to him, professing faith in him, and in communion with all that in every place call upon him. When we come together, to worship God in a dependence upon the Spirit and grace of Christ as Mediator for assistance, and upon his merit and righteousness as Mediator for acceptance, having an actual regard to him as our Way to the Father, and our Advocate with the Father, then we are met together in his name. 
      [3.] They are hereby encouraged with an assurance of the presence of Christ; There am I in the midst of them. By his common presence he is in all places, as God; but this is a promise of his special presence. Where his saints are, his sanctuary is, and there he will dwell; it is his rest (Ps. cxxxii. 14), it is his walk (Rev. ii. 1); he is in the midst of them, to quicken and strengthen them, to refresh and comfort them, as the sun in the midst of the universe. He is in the midst of them, that is, in their hearts; it is a spiritual presence, the presence of Christ's Spirit with their spirits, that is here intended. There am I, not only I will be there, but I am there; as if he came first, is ready before them, they shall find him there; he repeated this promise at parting (ch. xxviii. 20), Lo, I am with you always. Note, The presence of Christ in the assemblies of Christians is promised, and may in faith be prayed for and depended on; There am I. This is equivalent to the Shechinah, or special presence of God in the tabernacle and temple of old, Exod. xl. 34; 2 Chron. v. 14. 
      Though but two or three are met together, Christ is among them; this is an encouragement to the meeting of a few, when it is either, First, of choice. Besides the secret worship performed by particular persons, and the public services of the whole congregation, there may be occasion sometimes for two or three to come together, either for mutual assistance in conference or joint assistance in prayer, not in contempt of public worship, but in concurrence with it; there Christ will be present. Or, Secondly, By constraint; when there are not more than two or three to come together, or, if there be, they dare not, for fear of the Jews, yet Christ will be in the midst of them, for it is not the multitude, but the faith and sincere devotion, of the worshippers, that invites the presence of Christ; and though there be but two or three, the smallest number that can be, yet, it Christ make one among them, who is the principal one, their meeting is as honourable and comfortable as if they were two or three thousand. 
[MHCC] Matthew Henry’s Concise Commentary on the Whole Bible:
Máté 18:15:
15-20 If a professed Christian is wronged by another, he ought not to complain of it to others, as is often done merely upon report, but to go to the offender privately, state the matter kindly, and show him his conduct. This would generally have all the desired effect with a true Christian, and the parties would be reconciled. The principles of these rules may be practised every where, and under all circumstances, though they are too much neglected by all. But how few try the method which Christ has expressly enjoined to all his disciples! In all our proceedings we should seek direction in prayer; we cannot too highly prize the promises of God. Wherever and whenever we meet in the name of Christ, we should consider him as present in the midst of us. 
[PNT] The People’s New Testament:
Máté 18:15:
If thy brother. Brother in the church. Compare Mr 9:38 Lu 9:49.
Sin against thee. Personally. Injure you or do you wrong.
Shew him his fault. Go to him privately and have a kind, brotherly talk over the matter, and try to show him his fault.
Gained thy brother. For thyself, by restoring good feeling; for God, by leading him to a sense of sin and repentance. 

Máté 18:16:
Take with thee one or two more. If the private interview is of no avail, take other brethren as witnesses and intercessors. These witnesses, hearing the matter talked over, can report the facts. 

Máté 18:17:
Tell [it] unto the church. If neither effort is of avail, then report it to the church for action. This is the second instance in the New Testament use of the word "church". The first is in Mt 16:18.
If he neglect to hear the church. The admonition and entreaty of the church through its elders. The church has power to admonish and to exclude.
Let him be to thee as an heathen man and a publican. Have no religious fellowship with him, more than you would have with a heathen, or a publican. The publicans were usually apostate Jews. The orthodox Jews had no social intercourse with heathen or publicans. 

Máté 18:18:
Whatsoever ye shall bind. What was said to Peter (Mt 16:19) is addressed to all the apostles. It is spoken to all a second time (Joh 20:23). All had the keys as well as Peter. The apostles were, under the direction of the Holy Spirit, to establish the rules of the church discipline, as well as to announce the conditions of salvation by the gospel. These rules and conditions, found in Acts and the Epistles, bind and loose men. As they were to speak and write as moved by the Holy Spirit, what they announced would be ratified in heaven. 
[RWP] Robertson’s Word Pictures:
Máté 18:15:

If thy brother sin against thee  (εαν αμαρτηση αδελφος σου). Literally, commit a sin (ingressive aorist subjunctive of αμαρτανω). Aleph B Sahidic do not have "against thee" (εις σε).
Shew him his fault  (ελεγξον). Such private reproof is hard to do, but it is the way of Christ.
Thou hast gained  (εκερδησας). Aorist active indicative of κερδαινω in conclusion of a third-class condition, a sort of timeless aorist, a blessed achievement already made. 

Máté 18:16:

Take with thee  (παραλαβε μετα σου). Take alone (παρα) with (μετα) thee. 

Máté 18:17:

Refuse to hear  (παρακουση). Like Isa 65:12. Many papyri examples for ignoring, disregarding, hearing without heeding, hearing aside (παρα-), hearing amiss, overhearing (Mr 5:36).
The church  (τη εκκλησια). The local body, not the general as in Mt 16:18 which see for discussion. The problem here is whether Jesus has in mind an actual body of believers already in existence or is speaking prophetically of the local churches that would be organized later (as in Acts). There are some who think that the Twelve Apostles constituted a local εκκλησια, a sort of moving church of preachers. That could only be true in essence as they were a band of ministers and not located in any one place. Bruce holds that they were "the nucleus" of a local church at any rate. 

Máté 18:18:

Shall be bound in heaven  (εστα δεδεμενα εν ουρανω). Future passive periphrastic perfect indicative as in "shall be loosed" (εστα λελυμενα). In 16:19 this same unusual form occurs. The binding and the loosing is there addressed to Peter, but it is here repeated for the church or for the disciples as the case may be. 
[TFG] The Fourfold Gospel and Commentary on Acts of Apostles:
Máté 18:15:
 #Mt 18:15|  LXXIV. SIN AND FORGIVENESS BETWEEN BRETHREN.    (Autumn, A.D. 29.)    #Mt 18:15-35|     And if thy brother sin against thee, go, show him his fault between thee and him alone: if he hear thee, thou hast gained thy brother.  Having warned against giving offense, Jesus now shows how to act when offense is received. The fault is to be pointed out to the offender, but for the purpose of gaining him--not from a desire to humiliate him. The offended is to seek the offender, and the offender is likewise to seek the offended (#Mt 15:23,24|), and neither is to wait for the other.  (TFG 435-436) 

Máté 18:16:
 #Mt 18:16|     But if he hear thee not. Reconciliation is still to be sought, but witnesses are now to be called in preparatory to the next step, which is the hearing before the church, wherein their testimony will be needed. 

Máté 18:17:
 #Mt 18:17|     And if he refuse to hear them, tell it unto the church: but if he refuse to hear the church also, let him be unto thee as the gentile and the publican. As the Saviour was giving preparatory instruction, he was compelled to thus speak of the church by anticipation before it actually existed. The word church means "assembly," and the apostles  knew that there would be some form of assembly in the kingdom about to be set up. When Matthew wrote his Gospel, churches were already in  existence. One who will not hear the church is to be regarded as an  outsider. This implies that such a one is to be excluded from the  church.  (TFG 436) 

Máté 18:18:
 #Mt 18:18|     What things soever ye shall bind . . . and what things soever ye shall loose. The binding and loosing here mentioned is limited by the context or the subject of which Jesus now treats. Binding represents exclusion from membership; loosing, the restoration to fellowship in cases of repentance. The church's act in thus binding or loosing will be recognized in heaven if performed according to apostolic precept or precedent. Hence it is a most august and fearful prerogative.  (TFG 436) 
[Wesley] John Wesley’s Notes on the Bible:
Máté 18:15:
But how can we avoid giving offence to some? or being offended at others! Especially suppose they are quite in the wrong? Suppose they commit a known sin? Our Lord here teaches us how: he lays down a sure method of avoiding all offences. Whosoever closely observes this threefold rule, will seldom offend others, and never be offended himself. If any do any thing amiss, of which thou art an eye or ear witness, thus saith the Lord, If thy brother - Any who is a member of the same religious community: Sin against thee, Go and reprove him alone - If it may be in person; if that cannot so well be done, by thy messenger; or in writing. Observe, our Lord gives no liberty to omit this; or to exchange it for either of the following steps. If this do not succeed, Take with thee one or two more - Men whom he esteems or loves, who may then confirm and enforce what thou sayest; and afterward, if need require, bear witness of what was spoken. If even this does not succeed, then, and not before, Tell it to the elders of the Church - Lay the whole matter open before those who watch over yours and his soul. If all this avail not, have no farther intercourse with him, only such as thou hast with heathens. Can any thing be plainer? Christ does here as expressly command all Christians who see a brother do evil, to take this way, not another, and to take these steps, in this order, as he does to honour their father and mother. But if so, in what land do the Christians live? If we proceed from the private carriage of man to man, to proceedings of a more public nature, in what Christian nation are Church censures conformed to this rule? Is this the form in which ecclesiastical judgments appear, in the popish, or even the Protestant world? Are these the methods used even by those who boast the most loudly of the authority of Christ to confirm their sentences? Let us earnestly pray, that this dishonour to the Christian name may be wiped away, and that common humanity may not, with such solemn mockery, be destroyed in the name of the Lord! Let him be to thee as the heathen - To whom thou still owest earnest good will, and all the offices of humanity. Luke 17:3. 

Máté 18:18:
Whatsoever ye shall bind on earth - By excommunication, pronounced in the spirit and power of Christ. Whatsoever ye shall loose - By absolution from that sentence. In the primitive Church, absolution meant no more than a discharge from Church censure. Again I say - And not only your intercession for the penitent, but all your united prayers, shall be heard. How great then is the power of joint prayer! If two of you - Suppose a man and his wife. Matt 16:19. 

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                                    |
|                            |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/