Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>
Elküldve: 2005. április 13. 22:17
Tárgy: Mt 18,11-14. - Isteni statisztika - Jubilate (Húsvét u. 3.)

Kedves ’Egyetlenek’!

Bár nálunk még folyamatban van a 2004-es statisztika összeállítása, a határidő akkor is gyorsan közeleg. Addig is egy kis báránystatisztika következik. ;‑)

Vázlatkísérlet:
Isteni statisztika
Világi statisztikai mutatók
Nagy számok törvénye

Az egy statisztikája
A vázlathoz:
Statisztikáknál megszoktuk, hogy tömegesen gondolkodjunk, és azt nézzük, hány százalékos a teljesítmény. Vagy éppen a gyülekezeti statisztikán dolgozunk évente, hogy aztán megyei, kerületi, és országos összesítésben láthassuk az élet eseményeit számokban, és azok által végül is valamiképpen következtessünk a . Jézus is egyfajta statisztikát ad elénk mostani példázatában…
Világi statisztikai mutatók
Sok téren nagyon hasznosnak tűnik az ilyenfajta statisztikai mutatók készítése és kiértékelése. Gondolhatunk akár közvélemény-kutatásokra, akár szociológiai felmérésekre, akár tudományos adatok kiértékelésére, sok értékes információt meríthetünk a statisztikákból. Lehet politikai választások eredményére jóslatokat tenni, lehet a nézettségi adatok alapján műsorokat tervezni, vagy éppen a piackutatásra támaszkodva új árukat forgalomba hozni, stb.
Nagy számok törvénye
A világban megszokott statisztikai mutatók alappillére a tömeg. Minél nagyobb mintavételezésre van szükség, hogy egyre pontosabb eredményt produkáljunk. Azért is szükséges ez, mert van egy statisztikai szabály, a nagy számok törvénye, amely a matematika precíz nyelvén éppen ezt a szemléletesen magától értetődő igazságot mondja ki: ha egyre több és több kísérletet végzünk, akkor egyre biztosabbak lehetünk az eredmény pontosságában. Tökéletes ugyan sosem lesz az eredmény, de tetszőleges pontosságot megcélozhatunk, ha megfelelően növeljük az adathalmazunkat. És hát kinek ne volna elég 99%-os pontosság mondjuk egy választás előrejelzésében?!? Egyetlen százalék ide vagy oda, mit számít egy pártnak — nem mindegy, hogy mondjuk 59 vagy éppen 60%-ot kap?

Igen ám, de mi van, ha mondjuk — leegyszerűsítve — csak két párt vetélkedik? Valóban mindegy egyetlen százaléknyi különbség? Mindegy, hogy 49,5-51,5%, vagy 51,5-49,5% az eredmény? Vagy éppen mindegy, hogy 4% vagy 5%? Hiszen épp a parlamenti küszöböt is át lehet lépni ezzel egy egyetlen százalékkal! Vannak hát esetek, ahol nem elég a statisztika.
Az egy statisztikája
Iskolai osztályzásban egy dolgozat 95%-os teljesítménye megérdemli a jeles osztályzatot, 99% pedig lényegében maximálisnak tekinthető, bőségesen elegendő a kitűnőhöz. Ha egy hosszabb úton 100 kanyarból akár 99-et tudok be venni, az a halálomat jelenti, hiszen elég egyetlen kanyarban kicsúsznom. (Amikor ezeket írom, mellesleg éppen csúszós, jeges utak fogadják a közlekedőket, és Felsőpetény—Pécs vonalon autózunk hetente…)
Gondolatok az ige kapcsán:

A pásztor magatartása, miszerint ott hagyja a 99 juhot, emberi mércével sok értelmező szerint merész lépés. Azonban ez sokkal inkább a helyzet teljes félreértésének tűnik: hiszen Jézus éppen úgy adja elő a példázatot, hogy hangsúlyozza: nemde ez a természetes, mindenki ezt tenné?! Sajnos így eltorzultunk… Olyan kicsit ez, mint amikor abból kezdünk el ügyet csinálni és nagy elvi kérdésként boncolgatjuk, hogy a betörőt megfogó házigazda birokra kelhet‑e a betolakodóval vagy sem, és ha netán sérülést okoz neki, akkor felelősségre kell‑e vonni vagy nem — sőt, még az is előkerül, hogy majd a betörő perelhet… Hasonló helyzetek talán nem a civilekkel fordulnak inkább elő, hanem a rendőrökkel, akik ha eljárnak egy bűnözővel, és netán a lefogása-elfogása sérüléssel jár, akkor még őt büntetik meg. (Az elmúlt évben zengett a média annak az esetnek a visszhangjától, amikor a körözött bűnöző ellen szabályosan eljárt a rendőr, de az szívbetegségéről nem tudott, és meghalt az eljárás során…)
Másik eset civil oldalról: egy 9 hónapos kismamát egy őrült a lakására csal fel azzal, hogy tévesen az ő címére érkezett babacsomag, majd fojtogatni kezdi a kismamát, hogy a magzatot kivághassa anyja hasából. A kismama anyai ösztönéből is kifolyólag védekezik, megszúrja a támadót. Kihívja a rendőröket, de az őrült nő — aki környezetében elterjesztette a hazugságot, hogy gyermeket vár, be is rendezkedett már a fogadására — a kórházban belehal sérüléseibe. A kismama ellen nem emeltek vádat — mert egyértelmű, hogy az ellene elkövetett életveszélyes támadás a büntetendő, és nem a védekezés. Sajnos ez sokszor nem így folytatódik…
Az ilyen drasztikus esetektől eltekintve is a lényeg az, hogy szó nincs merész hanyagság fennállásáról, hanem teljesen magától értetődően jár el a pásztor is Jézus szerint, nemcsak Isten kockáztat ilyen bátran… (Ez nem csökkenti azt az odaszánást és törődést, hogy a hegyeken életét is kockáztatja a pásztor-Isten — ha nem is a 99 juhot, ami ugyebár sokkal kisebb kockázat…)

Más jelenet is megelevenedik előttem — egy filmből. Közép-amerikai parasztok igyekszenek a lázadó katonák ellen megvédeni magukat — egy robot segít nekik és tanítja meg harcolni őket. Egy hatalmas farönköt húznak magasba. A kötél elszakad. A rönk egy kisgyerek felé lendül. Megrémülve nézi mindenki, de senki nem mer mozdulni… Egy nagyobbacska gyermek azonban odarohan, félrelöki és magát is a földre veti. A rönk elsuhan mellettük — de aztán lendül vissza, most már a földet súrolva. Sikerül elgurulni előle. Később a robot azt mondja a gyereknek: nem volt logikus, amit tettél; az életedet kockáztattad. A fiú: de hiszen a testvérem, szeretem őt!
Igen, egyáltalán nem logikus, amit Isten tett, a saját életét kockáztatta — nemcsak a hegyek között koslatva az elveszett juh után, hanem a Golgota hegyén is! Nem logikus — de szeret minket!

A statisztikával kapcsolatban egy érdekesség arra, hogy a statisztikával mindent be lehet bizonyítani. Kb. a 60-as években végzett felmérések szerinti a jelenség: vizsgálták az ország területén a gólyák eloszlását. Az derült ki, hogy mindig azokon a vidékeken volt több gólya, ahol több gyermek született. Tehát statisztikailag bizonyított, hogy a gólya hozza…
Archívum:

A kommentárok, igehirdetés-kötetek előtt álljon itt egy régebbi igehirdetés:
{Aszód, 2000. május 14. (Jubilate [Húsvét u. 3.])}
A megtalálás öröme	Mt 18,11-14.
Pásztoridill?!
Már múlt héten is a Jó Pásztorról hallhattunk, most hasonló kép áll előttünk. Megindító a kép, mely alapján nagyon szép idillt lehet felépíteni, akár kiegészítve azt a pásztorkép további képeivel. Mintegy újra meg lehetne festeni a prédikáció erejéig oly sok oltárképet a romantikus pásztorjelenetről, amelyben bárányka és pásztor, juh és gazda meghitt, békés környezetben szeretgetik egymást. Vagy mint a lelkészi hivatal falán levő képen is: a báránykáért faágba kapaszkodva lenyúló pásztor idealizált alkotása. Meg lehetne rajzolni ezt a gyönyörködtető képet — de így csak hamis képet kapnánk! Mert közben elfelednénk, hogy itt nem egy egészségügyi sétáról van szó! A bárány élete veszélyben forog!
Az irodában látható képen is megjelenik valami gyanús: a pásztor, miközben a hegyekben keresi az elveszett juhot, kis híján maga is a mélységbe zuhan! Életveszélyes, nem pedig idilli képről van szó! A kódorgót és keresőjét egyaránt halálos veszedelem fenyegeti! Le kell hát rombolni az idillt, mert a szeretet nem egy ilyen rózsaszín ködön átsejlő dajkamese, hanem életmentő és életkockáztató akció!
A Jó Pásztor kifejezés amúgy sem jóságos irgalmára utal, hanem valódiságára (és ezért egyediségére). Jézus nemcsak jelzőként hordozza a  kifejezést. Vele kapcsolatban nincs párhuzam, nem lehet senkit és semmit sem behelyettesíteni. Nem lehet szolgálatát, pásztori hivatását mással összehasonlítani. Egyedül Ő volt, Aki élete odaáldozásával megmentője lett nyájának. Ő az igazi, Ő a valóságos Pásztor. Ez a valóság azonban nem idill, hanem — szó szerint — véres valóság!
A gyülekezet, mint pásztor
A pásztorkép újrafestését azért is el kell napolnunk, mert a Jó Pásztort ugyan mindig Jézusra értjük, most itt, a 18. fejezetben egy tanítványoknak szánt káté szerepel, egy rendtartás a keresztyén gyülekezet életéről! Úgyhogy a környezete alapján (kisgyermek példája, botránkozás található előtte, testvériség, megbocsátás utána) magunkra értendő!
Mit tettél mások megmentéséért? Ki a Te elveszett báránykád? Keresed‑e őt mindennél jobban? Örülsz‑e, ha rálelsz? Ami fontos, azt keressük — akár mindent felforgatva. Milyen fontos Neked elveszett embertársad, családtagod?!
Jubilate!
A pásztorkép újrafestését azért is el kell napolnunk, mert a mai vasárnap tulajdonképpen nem ez a témája, hanem az, hogy  Mai vasárnapunk mottója ez. Ma van az öröm vasárnapja. Így a hangsúly nem a keresésen van, végképp nem annak veszélyein, hanem a megtaláláson, és a felette való hallatlan mennyei örömön.
Gondoljuk át, miken szoktunk örülni — különböző életszakaszokban. (Új játék, iskolai bizonyítvány bukás elkerülése vagy éppen kitűnőség], felvétel, jó munkahely, társ, előmenetel, új ház, autó, stb.) Ezen örömeink meddig tartanak? Hány százaléka maradandó? 50%? 25%? 10%? 5%? 1%? 1‰? Szinte azt mondhatjuk, minden életszakaszban jelentkező örömünk nagyon is mulandó, könnyen kicsúszik kezünk közül; talán csak a születés feletti öröm marad meg — és az újjászületés feletti.
Megtalálás feletti örvendezés földön-mennyen
Ballagás:  újra és újra ellágyít:  Ez a mégis öröm… Van‑e ilyen örömöd? Ettől függ, van‑e közöd Jézushoz, találkoztál‑e Vele, megtaláltad‑e Őt — és leginkább: megtalált‑e Ő Téged? Mert akié az Örömhír, azé kell legyen az öröm is, mégpedig a mennyei öröm, annak előíze!
Az öröm nem , hanem szívrepeső belső öröm, ami nem feltétlen látszik, de annál hathatósabb, átjárja az egész életet, erőt ad. Sőt, mondhatjuk: egyenesen az öröm éltet. 
E titok pedig az, hogy Urunk nem mondott le egyikünkről sem, hanem mindent otthagyva keresésünkre indult. E titok pedig az, hogy meg akar találni. E titok az, hogy amikor valakit megtalál, akkor az Számára mérhetetlen örömöt jelent. E titok az, hogy a megtalálás örömhíre mindannyiunkban forrást fakaszt az öröm hullámzására. E titok az, hogy Rólad sem mondott le, hanem Téged is keres, és szeretne önfeledten örvendezni megtalálásodnak, szeretné, ha öröme átragadna Rád is. Talán épp most jött el a pillanat életedben?
Ámen
Imádkozzunk!
Atyánk, áldott légy a Te örömödért, amely betölti szívedet, ha egy tékozló gyermeked végre bekopogtat házad ajtaján. Áldott légy, hogy ilyen a Te szíved, áldott légy, hogy örülsz annak, ha a legkisebb sem tűnik el bűn, halál, pokol sötétjében, hanem megérkezik Tehozzád. Áldott légy Úr Jézus Krisztus, Aki által újra és újra ránk talál a mennyei gazda. Soha nem tudjuk Neked meghálálni szívünk eme örömét és békességét. Szentlélek Úristen, nézz szét sorainkon, és ha akad akár csak egyetlen szív is, amely még mindig örömtelen, érintsd meg, hogy szereteted melege lángra gyújtsa szívében az öröm gyertyáját! 
Ámen

:
„Mt 18,12-14.
(Vö.: Lk 15,3-7.) A juh igen kevéssé tud tájékozódni, s gyakran előfordul, hogy egy-egy juh a hegyoldalon eltéved, erre a pásztor elindul keresésére. A bűnös útra tévedt embert is felkeresi az Isten kegyelme.”

:
„Mt 18,11
Ez a második ok, miért nem kell megvetni és megbotránkoztatni az ártatlanokat és alázatosokat, t. i. nem csak őrangyalaikért, hanem énérettem is, ki őket annyira becsültem, hogy eljöttem őket megváltani. A megvetés, melylyel őket illetitek, rám esik vissza. Én szeretem őket, mint a pásztor szereti nyáját; egy se, a legcsekélyebb se veszszen el közőlük.”

:
„Mát. 18,10–20. Megtérő bűnösök, bűnbe esett testvérek (Lk 15:3–7; 17:3).
Az átvezető 10. v. általánosítja a ‘kicsinyek’ értelmét, és mindazokat érti akik kívül maradtak Izráel kegyességi és társadalmi keretein. Jézus megdöbbentő mértékben vállalja velük a közösséget, és ebben is az Atya akaratát teljesíti. Az Atya úgy rendelkezett, hogy akiket az ember hazug kegyessége alapján kisemmiz a mennyek országából, azok mennyei képviselői állandó és közvetlen kapcsolatban legyenek vele. Ez az ő világkormányzásának legsajátosabb vonása, és az újszövetségi gondolkozás szerint Isten világkormányzásának képviselői is az angyalok az ember életében. { 
} Ebből következik először az, hogy neki az elveszettek megkeresése leginkább a szívügye, és az a legnagyobb öröme, ha egyetlen elveszettet is megtalál. Erről beszél az elveszett juh példázata. {
} A részlet második felében, a gyülekezetnek adott szabályok formájában, arra az eshetőségre utal Jézus, hogy a testvérek közül bármilyen formában, vétket követ el (, az  ‘ellened’ bővítés későbbi, itt nincsen is a helyén). Az egyházi fegyelmezés alapszabályának is nevezhetjük ezt a helyet, csak az a fontos, hogy fegyelmezésen azt értsük, amit kell. A bűnbe esett testvér is az elveszettek kategóriájába tartozik: a cél az, hogy mindenképpen visszanyerje őt a gyülekezet. Ezért parancsolja Jézus azt a fokozatos magatartásmódot vele szemben, amellyel itt találkozunk: először négyszemközti intés (vétkének hátmögötti felemlegetése helyett); ha ez nem vezet eredményre, az ószövetségi szabály szerint az intésnek két vagy három tanú jelenlétében történő, de még mindig nem a nyilvánosság előtt folyó megismétlése. Ha ez is eredménytelen, a gyülekezet egésze elé kell vinni az ügyet, és ha így sem sikerül az elesettet talpra állítani, akkor a maga helyére kell őt tenni. A gyülekezetben nincsen helye ilyen állapotában, kívülállónak kell tekinteni, de ez nem elvetést vagy megbélyegzést jelent, hanem fokozott lelkigondozó, sőt: missziói felelősséget iránta mintha pogány vagy vámszedő volna. Ezután Jézus az oldás és kötés ígéretét ismétli meg, most formájában is az egész tanítványi, körre tekintő érvénnyel. Kiegészíti azzal az ígérettel, hogy ha a gyülekezet a bűnbocsánat hirdetése és erejének sugárzása közben imádságos lélekkel van együtt osztatlan egyetértésben akkor ezt a könyörgést a mennyei Atya mindig meghallgatja. A záró ígéret Izráel ősi váradalmának megismétlése, csupán az a különbség, hogy Izráelben az ígéret a Tóra mellett együtt levőkre vonatkozott, itt viszont a törvény helyére az élő Jézus Krisztus kerül. Ez az ígéret nemcsak az egyén üdvösségét pecsételi meg, hanem éltető erőt sugároz ki a gyülekezet körül élő egész embervilágra.”

:
„13. A BŰNÖSÖK BARÁTJA
Az egész 15. fejezet Jézust úgy mutatja meg, mint a Bűnösök Barátját, aki keresi azt, ami elveszett. Az egésznek döntő bevezetése az, hogy ‘közelgetnek vala őhozzá a vámszedők és bűnösök és a farizeusok és írástudók zúgolódnak, mondván: ez bűnösöket fogad magához és velük együtt eszik’.
Ebből a feszültségből keletkezett az elveszett juhról, az elgurult drakhmáról és a tékozló fiúról szóló példázat. Mind a három példázat nemcsak azt mutatja, hogy Jézus magát nemcsak a bűnbocsánat hirdetőjének, követének tartotta, hanem magát a bűnbocsánat eszközlőjének és kezesének tekintette. Ő volt az, akinek személyes érintkezése és közössége a bűnösökkel Isten személyes közösségét velük biztosította és kezeselte.
(15,1—10)
példázatánál a tulajdon gondolatán van a hangsúly. A juh is, a drachma is a gazda vagyona, neki drága. — Ki van benne fejezve az egyéni, páratlan érték, amelyet az elveszés tüntet ki; akkor érezzük, hogy az elveszettért nem kárpótol, ami megmarad. Ugyanazt mondja az a nagy fáradság, amit a tulajdonos a keresésre fordít és az a nagy amit a megtalálás okoz. Mellékvonásként felismerjük azt a gondolatot is, hogy az elveszés mindenkinek bánat, a megtalálás mindenkinek öröm.
Mindezek a vonások megtelnek élettel és színnel a Jézus Krisztusra való személyes vonatkozás által. Ő a lelkek tulajdonosa; az Atya öröktől fogva neki adta, amint a főpapi imádság mondja: ‘megjelentettem a te nevedet az embereknek, akiket nekem adtál, a tiéid valának és nekem adtad azokat’. Ezek közül sok elveszett. Itt egy szűkebb és egy tágabb értelmezés lehetséges. Egyik: mindenki elveszett, aki ember; csak az angyalok maradtak meg. Az ember az elveszett juh, az elgurult drachma. A másik értelmezés: a nagyobb része megmaradt; némely elveszett. Ezek után ment Jézus és hozza vissza. De a tulajdonképpeni hangsúly azon van: a legdrágább veszendőbe ment; az atyai gond az egészségesekről elfordul és a beteg gyermekre koncentrálódik. Jézus itt magát mentőnek, gyógyítónak nevezi és érzi, s az egek egeit e munkájának sikere, az elveszettek megtalálása, a bűnösök hazavezetése kibeszélhetetlen örömmel tölti meg. — Azt is megérezzük, hogy az ún. igazakat, az el nem tévedteket, a meg nem térteket különös veszedelem és kísértés fenyegeti: lenézik a bűnös testvért, magukat tökéleteseknek tartják s irigylik a bűnösökre kiáradó kegyelmet. Mindezekről azonban már a másik példázat beszél, az Újtestamentum legszebb példázata.”

:
„5. TANÍTÁS A MEGBÁNTÁSOKRÓL (18:7-14)
Jézus tovább folytatja az előbbi beszélgetést, és rátér azokra, akik a botránkozásokat Nyilvánvaló, hogy Jézus idejében is voltak ilyen emberek, de Isten ítélete (kétszer Mt 18:7; vö. 6:22) lesújt rájuk, mert nem tettek semmit bűnük tulajdonképpeni okával. Jézus nem az öncsonkítást tanította, amikor a kéznek és lábnak a vagy a szem beszélt (vö. 5:29-30). Ezt megtéve nem szabadulnánk meg a botránkozás forrásától, ami a szívben van (vö. 15:18-19). Jézus arról beszélt, hogy az embernek mindent el kell távolítania, ami megütközést kelt. A megbántás elkerülése végett gyakran radikális változásokra van szükség. Emlékeztette a tanítványokat arra az értékre, amit az Úr (vö. 18:6, 14) elhelyezett. A gyerekek fontosak Istennek. Meglehet, hogy Isten a gyermekek gondjaival különleges angyali sereget bízott meg akik állandó kapcsolatban állnak a Atyával (vö. Zsolt 91:11; ApCsel 12:15). {
} Egyes görög kéziratok hozzáteszik a Mt 18:11-hez, hogy: ‘Azért jött az Emberfia, hogy megmentse, ami elveszett’, talán a Lk 19:10-ből átvéve.
Az Úr egy példán mutatta be a tanítványoknak, hogy Isten milyen fontosságot tulajdonít a kisgyermekeknek. Tegyük fel, hogy és egyszer észreveszi, hogy csak 99-et tud összeszámolni. őket, és nem keresi‑e amíg Ugyanígy a ti mennyei Atyátok (vö. Mt 18:10) is odafigyel (vö. 6, 10.v.), és nem akarja, hogy elvesszen közülük. Nagy gonddal kell ügyelni arra, hogy elkerüljünk minden megbántást.”

:
„Miközben ezt a verset Megváltónk küldetéséről sok fordítás kihagyja, odaillő csúcspont ehhez a szakaszhoz, és sok kéziratban szerepel.
Ezekre a kicsinyekre is irányul a gyengéd pásztor megváltó szolgálata. Ha a közül csak egy is eltévelyedik, otthagyja a és addig keresi az elveszettet, amíg meg nem találja. A pásztor öröme egyetlen elveszett juh megtalálása felett arra tanít bennünket, hogy értékeljük és becsüljük meg kicsinyeit.
Fontosak ők nemcsak az angyaloknak és a pásztornak, hanem az Atya Istennek is. közülük. Ha elég fontosak, hogy lekössék az angyalok, az Úr Jézus és az Atya Isten figyelmét, akkor világos, hogy sohasem szabad lenéznünk őket, nem számít, ha esetleg ellenszenvesnek vagy szerénynek tűnnek.”

:
„Ld. Lk 15,3-7. {
} ‘kicsik’ a közösség alárendelt tagjai, és a figyelmeztetés a vezetők önteltségére irányul. A kicsinyeknek hathatós kapcsolataik vannak az angyalokkal és Istennel. Máté itt egyénekre vonatkoztatja a nemzetek angyalainak gondolatát (Dán 10,13. 20-21). Vö. Ter 48,16; Csel 12,15. A K‑i királyi udvarok szertartásaiból kölcsönzött kifejezés, mely szerint az udvaroncok meghatározott helye az uralkodó előtt van (vö. 2Sám 14,24; 2Kir 25,19; Tób 12,15). {
} Máténál a bárány nem elveszett, mint Lukácsnál, hanem elkóborolt a nyájtól, ami a kalandvágy jele. Apásztor óvatossága sokkoló hiányának tűnik az összes juh veszélybe sodrása egyetlen juh miatt. Avalós életben a kutya, más pásztorok, vagy a juhok eleve meglévő félénksége összetarthatja őket, de itt nem ez a lényeg. Alényeg a kockázaton van. Ld. Ez 34,12-16. Máténál ez a példabeszéd példát mutat arra, hogyan kell törődni a közösség eltévedt tagjaival, míg Lukácsnál arra a kérdésre válaszol, hogy hogyan viszonyul Jézus a bűnösökhöz. Lelkipásztori szempontból időnként érdemes kockára tenni a kevésbé merész tagok sorsát egyetlen nagyon lelkes emberért, aki — miután hitre tért — képes másokat is meggyőzni és hordozni. Máté a 12-13. versekben leírt kis példabeszédet gondosan keretbe foglalja kedvenc terminológiájával: mennyei Atya, angyalok, kicsinyek.”

:
„HOGY A KICSINYEK EL NE VESSZENEK
Máté 18,10-14
A megértést nehezíti, majdhogynem zavarja, hogy Jézus észrevehetően váltogatja a kicsinyek jelentéstartalmát. Midőn példának állította közéjük azt a gyermeket, vele minden gyermeket a fiúság reménységébe foglal bele. A különbség annyi, hogy a tanítványok, vállalva a gyermeki odatartozást az Atyához, s az atyai ház rendjét, már fiak; a kor szerint a kisgyermekek pedig előnyt élveznek a tekintetben, hogy reménység szerint fiakká válhatnak. Bárki, aki botránkozással gátolja e folyamatot, önmaga ellen is vét és vétkezik a kicsinyek ellen, a szó mindkét értelmében. — Most pl. kétségtelen, hogy tanítványait inti, hogy vigyázzanak, nehogy egyet is megvessenek e kicsinyek közül. Hajlunk itt arra, hogy elsőrenden gyermekeket értsünk rajtuk, akiknek e földön hiányzó méltóságát mintegy kiegészíti angyaluk közbenjárása Jézus mennyei Atyja előtt. Zsidó tanítás szerint csak a főangyalok láthatják Isten arcát. Meglehet, hogy Jézus átlépi e korlátozást, s minden angyalnak megadatik a lehetőség, hogy kicsinyeik ügyében Isten elé járuljanak. Szolgáló lelkek ők mindazok érdekében, akik örökölni fogják az üdvösséget (Zsid 1,14; ApCsel 12,15). Többet nem tudunk róluk, ennyi elég.
A fönti gondolatmenet szolgálatába állítja Máté a Lk 15,1kk-ből jól ismert példázatot is. Az elveszett juhról van szó, akinek a pásztor utána megy. Lehet, hogy Jézus először ezt is az Izráel háza elveszett juhainak megkeresésére alkalmazta; aztán, ahogy az evangélium átlépte Izráel népi határait, s megszólította a többi népeket is, jelentése ilyen értelemben bővült. Ennek nyomát vehetjük észre a 11. v.-ben, harmonizálási kísérletként, hogy közelítsen a Lk evangéliuma szerinti hagyományhoz. A folytatásból azonban kitetszik, hogy a példázat szerves része az előzményeknek, s ennek értelmében itt sem dönthető el, hogy tanítványokról van‑e szó csupán, vagy oda értendők a gyermekek is. Ha igen, akkor kellő óvatossággal kimondható, hogy Jézus fokozott reménységgel tekintett a gyermekekre, akikből még felnőhet egy másféle, új nemzedék. Az evangéliumra fogékonyabbnak érezte őket, akik kellő megtartó gondosság mellett hitben belenőhetnek a mennyek országa életközösségébe. Jézus eme bizodalma tagadhatatlanul elővillan szavaiból. Mivel pedig a következőkben a gyülekezet rendjéről beszél, a fönti megkockáztatott feltevés alapján az a kérdés is megkapja a helyes választ, hogy befogadták‑e, vagy nem az első keresztyének a keresztség sákramentumába a gyermekeket. Ha néhol ki is zárták, vagy kifelejtették őket, azok jártak el Jézus-szerűen, akik fenntartás nélkül fogadták be őket. Akik pedig még ezután is kételkednek, meg kell hogy adják: a ‘kicsinyek’, s így is: ‘e kicsinyek’ fogalomköre nem szűkíthető le csupán a tanítványokra, s a felnőttekre! Elsőrendű szempont, hogy bajt megelőzendő, ne vesszenek el, s ha mégis megesik, ki az az ember, ha annak nevezhető, aki nem indul el a hegyekből az elveszett századik után, még ha a kilencvenkilencet ott is kell hagynia egy időre. Ha pedig megtalálja, úgy örül neki, hogy öröme nem fogható ahhoz, ahogy a kilencvenkilencnek tud örülni.”

:
„A gyermeki állapot nem egyenlő az egyház hitvallásának megkurtításával vagy valamilyen leegyszerűsített, naiv keresztyénség hirdetésével, a hitünkben rejlő ‘tudás’ feladásával. Azt kívánja meg ez az állapot, hogy szerény véleményt alakítsunk ki magunkról, s tisztán kegyelemből éljünk. Akkor majd tekintettel tudunk lenni ‘gyengébb’ testvéreinkre, s nem botránkoztatjuk meg őket (lásd Róm 14-15).
Jézus előre látta azt a sok problémát, amelyek megronthatják az egyház életét; ezek önigazultságból, büszkeségből és a tradíciókhoz való merev ragaszkodásból származnak. Csak gondoljunk azokra a gőgös pásztorokra, akik egyszerűen szélnek eresztették a nyájat! Milyen szeretetlenül tudunk viselkedni mások bűnei láttán a gyülekezetben: még az ujjunkat sem mozdítjuk a megsegítésükre vagy megmentésükre! Milyen kegyetlenek vagyunk a testvérünkkel, mindenkinek kibeszélve a hibáit!”

:
„1—35: Jézus tanítja tanítványait; v. ö. Márk 9, 33—48; Luk 9, 46—48; 15, 4—7.
…
Mit gondoltok ? Ha van egy embernek száz juha és egy azok közül eltévedt, nem hagyja‑e ott a kilencvenkilencet a hegyeken, maga pedig elmegy s megkeresi az eltévedtet? S ha sikerül neki megtalálni, bizony mondom nektek, jobban örül annak, mint a kilencvenkilencnek, amely nem tévedett el. Hasonlóképen a ti mennyei Atyátok sem akarja, hogy akár csak egy is elvesszen e kicsinyek közül.
…
E kicsinyekről való gondoskodásra hív fel — evangéliumunk szövegének összefüggése szerint — a példázat az elveszett juhról. A nyáj száz juhából csak egy tévelyedett el, de a pásztor mind a kilencvenkilencet ott hagyja a «hegyeken», ahol éppen legeltette nyáját s elmegy, hogy megkeresse az eltévelyedettet. A példázat nem pásztori keresését szemlélteti, hanem a feladatát jelöli ki s arra int, hogy az eltévelyedett «kicsiny»-nyel szemben nem az ítélkezés, a kitaszítás a helyes magatartás, hanem a «keresés», az utána járás és megmentés. Ezzel a kereséssel szolgál a tanítvány Istennek; cselekszi Isten akaratát. Ebből a keresésből és megtalálásból fakad az «öröm», amely a pásztort eltölti, ha elveszett és utánajárás által annál értékesebbé lett juhát megtalálta.
Sok kézirat 11. versként iktatja be a szövegbe Jézusnak Luk 19, 10-ben található mondását: «Mert az Embernek Fia azért jött, hogy megmentse, ami elveszett». Ez a vers a legrégibb s legjobb kéziratokból hiányzik, a mellett teljesen megszakítja a jelen szöveg összefüggését, mert hiszen itt nem Jézusnak, az Emberfiának megmentő pásztori munkájáról van szó, hanem a tanítványok feladatáról a gyülekezet életében. Mindezek a körülmények mutatják, hogy ez a vers eredetileg nem tartozhatott hozzá Máté evangéliumának szövegéhez.”

:
„(18, 12-14)
(Lk 15, 3-7)
12.	«Mit gondoltok? Ha egy embernek száz
juha van, és eltéved közülük egy, nem
hagyja‑e ott a kilencvenkilencet a hegyekben,
és nem megy‑e el megkeresni az eltévedtet?
13.	Ha azután megtalálja, bizony mondom
nektek, jobban örül neki, mint annak a
kilencvenkilencnek, amelyik nem tévedt el.
14.	Ugyanígy a ti mennyei Atyátok sem akarja,
hogy elvesszen egy is e kicsinyek közül».
Ez a szöveg a «kicsinyek» témájához fűz magyarázatot. A kicsinyek nemcsak a növekedésben levő vagy még éretlen keresztények, hanem az ingadozó, a hitükben bizonytalankodó tanítványok is, akiket a bukás veszélye fenyeget. Nemcsak megbotránkoztatható személyek, hanem olyanok, akik már meg is botránkoztak, azaz kritikussá vált az Istennel és az embertársaikkal való kapcsolatuk. Az evangélista vagy elkóborolt juhoknak nevezi őket, akiket a végérvényes veszélye fenyeget. Még nem hagyták el a közös akolt, de ez minden pillanatban bekövetkezhet. Máté arra buzdítja olvasóit, hogy közömbösségükből és közönyükből kilépve gondoljanak az ilyen nehézségekkel küzdő testvéreikre, és siessenek segítségükre. A témát a jó pásztor példázatával világítja meg. Ez eredetileg a bűnösök iránt tanúsított jézusi nagylelkűség apológiája volt, amivel az írástudók és farizeusok nem értettek egyet (vö. Lk 15, 2-7). Máté a szöveget az egyházi beszédbe illesztette, és a veszélyben lévő testvérek felé irányuló gondoskodás modelljeként a közösség vezetőinek vagy talán valamennyi tanítványnak címezte. «Eltévedt» (jóllehet az elveszés közelében járó), és nem «elveszített» (Lk 15,4) juhról beszél, vagyis nem a ‘Jézushoz igyekvő vámszedőkre és bűnösökre’ (Lk 15,1) gondol, hanem a közösség ‘kicsinyeire’.
A «Mit gondoltok?» bevezető kérdés (12. v.) a gyülekezeti tanácskozás hangulatát idézi. A közösségét izgató kérdésre Máté — Jézus és főként Isten nevében — (14. v.) kíván tekintélyi választ adni. A pásztor képe biblikus eredetű. Ezekiel Izrael jó (34, 22-25) és rossz vezetőinek (34, 2-21) jelölésére alkalmazza. Máté egyházában bűnösök is vannak (15-20. v.), de pillanatnyilag az evangélista azokért aggódik, akik eltávolodtak a nyájtól, ezt szem elől veszítették (eltévedtek), jóllehet nem zuhantak még szakadékba. Azokra a keresztényekre gondol, akik megfeledkeztek első lelkesedésükről, hűségükről és az elfogadott eszményekhez való ragaszkodásukról. Az egyháznak különleges módon kell törődnie velük. A nyáj esetében az eltévedt juh annyira leköti a pásztor figyelmét, hogy egy pillanatra megfeledkezik a békésen legelésző állatokról. Így kell viselkedniük a közösség tagjainak és főként vezetőinek is az olyan testvérekkel szemben, akik elveszítették a jóság vagy az igazság útját: mindent és mindenkit hagyva az egyetlen testvér felé kell fordulniuk, aki elveszítette a helyes irányt. A veszélyben lévő ember feltétlen elsőbbséget élvez a segítségnyújtás szempontjából. A tévelygőt nem szabad békén hagyni, mert ez kényelmes kibúvó volna; ellenben önmagunkat nem kímélve, az elkerülhetetlen erkölcsi és anyagi kellemetlenségeket vállalva mindent meg kell tenni jó útra térítése érdekében. Ez ugyanis a testvéri szeretet valódi megnyilvánulása, és főként — teszi hozzá Máté — ez a mennyei Atya akarata (14. v.). Az evangélista az eredeti mondatot (‘nagyobb öröm lesz a mennyben’: Lk 15,7) a ‘mennyei Atyátok akarja’ kifejezéssel helyettesítette. Az ‘Atyátok’ szó a közös vonatkozást hangsúlyozza, illetve azt, hogy a fiak («jók és rosszak»: 5, 44-48; kicsik és nagyok, gyengék és erősek) mindegyike az Atyához tartozik. Isten senkit sem zár ki szeretetéből és gondoskodásából, de a legkevésbé teszi ezt a rászoruló emberekkel, a bűnösökkel. Jézus is előnyben részesítette őket, ezért követői sem viselkedhetnek másként.
A Mt 18, 12-14 rövid szövege az evangéliumi lelkipásztorkodás egyik dokumentuma. A közösség felszólítást kap, hogy újra és újra szembesüljön ezzel.”

:
„A pásztorolt gyülekezet
Máté 18,11-18
Húsvét u. 2. vasárnap

Ez az ige az élő Krisztus élő gyülekezetét úgy mutatja be, mint pásztorolt gyülekezetet.
1. Ez a gyülekezet kevert gyülekezet
Krisztus gyülekezetével szemben azzal az igénnyel lép fel mindig a világ, hogy legyen a gyülekezet tiszta, legyen — az ő kifejezésével élve — a jók társasága. Ha ezt nem látja — márpedig nem láthatja —, akkor feljogosítva érzi magát arra, hogy elvesse az egész, az egyház által hirdetett isteni igazságot s képmutatónak bélyegezzen minden keresztyént.
A világnak ez az igénye, a belöle levont helytelen következtetések nélkül, Krisztus igényén alapszik. Az egyház Krisztus menyasszonya, s mint vőlegény azt akarja, hogy azon ne legyen szeplő vagy sömörgözés, vagy valami afféle, hanem hogy legyen szent és feddhetetlen (Ef 5,27).
Krisztusnak és a világnak ezt a közös igényét szíve mélyén sóvárogva helyesli minden keresztyén. Ebből a sóvárgásból született meg minden reformáció, indult el minden ébredés s ennek torzhajtása minden, az egyháztól elkülönülő közösségi mozgalom és a szekták.
Az ige azt mutatja, hogy ezt az eszmét a valóság nem fedi. A gyülekezet a valóságban nem tiszta, hanem kevert gyülekezet. Jézus beszél az igében egy pásztorról, akinek 100 juha van. Juhai nem mind kedves, szófogadó, szeretetreméltó, szelíd báránykák. Van köztük olyan juh is, amely önfejű, többet és mindent jobban akar tudni, mint a pásztor. Nem arra megy, amerre a pásztor vezeti a nyájat, hanem saját útjain kódorog. Gyapja tele van bogánccsal, tövis karcolja és tépi, szakadékokba zuhan, lábát töri, vagy nyakát szegi. Mindig gond és bosszúság. Vele egymagával több baja van a pásztornak, mint az egész nyájjal.
Hogy ez nem csupán kép, hanem szomorú valóság is, mutatja, hogy Jézus azután kép nélkül is beszél arról, hogy a gyülekezetben vannak olyan hívek, akiknek bűne nyilvánvaló, de akik nem hallgatnak a testvéri szóra, a baráti figyelmeztetésre, fittyet hánynak még az egész gyülekezet közvéleményére is, s mennek tovább megátalkodottan a maguk útján.
Ez a józan látás a gyülekezettől. Minden más álomvilág. A világ végéig keverve van a gyülekezetben a búza és a konkoly. Ez persze nem mentség a konkoly, az eltévedt bárány és a megátalkodott bűnös számára, de a többieknek sem arra, hogy ezek miatt hátat fordítsanak az egyháznak. Jézus ezt a kevert gyülekezetet is szereti, hogyne kellene hát nekünk is szeretnünk!
2. Jézusnak ez iránt a kevert gyülekezet iránt való szeretete kereső pásztori szeretet, vagyis misszió. A gyülekezet is tehát missziói gyülekezet.
Mikor a pásztor este hazahajtja nyáját a karámba és észreveszi, hogy a haszontalan kódorgó bárány megint hiányzik, nem legyint a kezével boszszúsan, nem hagyja sorsára, mint akiért kár már egy lépést is tenni, hanem otthagyja a 99-et, s elindul keresni a hiányzót. A kép szerint hegyi legelőn van a nyáj, nem olyan egyszerű tehát a keresés. Nem áttekinthető síkságot pásztáz át a szemével, hanem girbe-gurba hegyi ösvényeken kell végigmennie, hegynek föl, völgynek le, szakadékba kell alászállnia. Tövis megtépi, kezét a kövek felsebzik, körülötte éji árnyak settenkednek, de ő nem hagyja abba. Nem nyugszik addig, amíg meg nem találja, ami elveszett.
A gyülekezettől is ezt a missziói lelkületet várja. A bűnöst nem szabad sorsára hagyni. Mindent meg kell kísérelni a megmentésére. Utána kell menni, nem csak egyszer, nem csak kétszer, hanem sokszor. {
} Nemcsak egyedül. Ha a bizalmas beszélgetés nem vezet eredményre, mozgósítani kell az embereket, kettőt, hármat. Ha ez nem elég, meg kell mozgatni érte az egész gyülekezetet.
A gyülekezetnek mindig megvan az a kísértése, hogy a magja körül betokozódjék. Olyan az ilyen gyülekezet, mint a divathölgy, aki órák hosszat elül a tükre előtt s ápolja a szépségét: masszírozza az arcát, vasalja a ráncait, festi a pírt az arcára, bodorítja a haját, s tanulgatja a hódító mosolyt. Tőle akár el is veszhet a kívül való világ, ő csak magával törődik, csak magát látja. A missziói lelkét levetkőzött gyülekezet is csak magával törődik. Buzgón fújja az éneket, elproblémázgat a Biblián, imádságok szárnyain emelkedik a magasba, s jólesőn lubickol a testvéri közösség szeretetfürdőjében. Ez a megáporodás, az elposványosodás biztos útja. Biztosan elvész, ha nem megy el menteni azokat, akik elvesztek. Menthetetlenül meghal, ha nem indul el felébreszteni azokat, akik halófélben vannak (Jel 3,1-2).
Milyen messzire vagy te hajlandó elmenni a gyülekezet tévelygő bárányai után?
3. Ez a gyülekezet fegyelmezett gyülekezet.
Nem vasárnapról vasárnapra alkalmilag összeverődött templomi közösség vagy egyéb egyházi összejövetelek alkalmára betévedt társaság, hanem nyáj, melyet összetart a fegyelem abroncsa. Az együttlét után nem esik szét darabjaira, mint az abroncs nélküli hordó alkotó dongáira. Mindenki számon van tartva. Hiányzik, ha valaki hiányzik. Egyetlenegy sem maradhat el anélkül, hogy észre ne vegyék.
Az ige pontosan előírja az összetartó egyházfegyelem gyakorlásának módját. Ha valakinek meglazul a gyülekezettel való viszonya akár úgy, hogy elvonja tőle a test és a világ szerelme, mint a példázatbeli tévelygő bárányt a nyájtól, akár úgy, hogy erkölcsi téren jelentkezik rajta az ‘elszeplősödés’, akkor először bizalmasan kell kezelni a dolgot. Az, aki tudomást szerez az esetről, menjen el hozzá, s próbáljon négyszemközt a lelkére beszélni. Ha ez nem vezet eredményre, akkor vegyen maga mellé még pár testvért, olyanokat, akiknek szeretete, eligazító bölcsessége közismert, vagy akiket közelebbi szálak fűznek a bajba jutott testvérhez, s próbáljanak együtt beszélni komolyan az elmaradozó vagy bűnbe beleragadt testvérrel. Ha ez sem vezet eredményre, akkor akármilyen fájdalma is ez, a gyülekezet nyilvánossága elé kell vinni az egész ügyet. Itt vagy magába száll a bűnös, s akkor minden el van intézve Isten dicsőségére, ember üdvére, gyülekezet épülésére, vagy megátalkodik a bűnös, s akkor sajnos nincs más megoldás: ki kell zárni az illetőt a gyülekezetből mindaddig, amíg jobb belátásra nem jut.
Az eljárás világosan mutatja, hogy ez az egyházfegyelem nem bíráskodás, hanem, amint a Jézus által használt példázat is mondja, pásztori ténykedés. Nem a rendőr keresi benne a törvény elől menekülő gonosztevőt, hanem a pásztor az eltévedt bárányát. Ezért van tele az egész fegyelmezés szeretettel. Figyeljük meg, mint beszél Jézus a példázatban a bűnösről! Báránynak mondja a bűnöst s eltévedésnek a gonoszságot. Később a 10. versben a kicsinyek közül egynek nevezi. Csak a szeretet tud úgy nézni a bűnösre, mint valami kis gyermekre, aki elvágódott az úton és besározta magát s most ott sír a piszokban.
Ez az egyházfegyelem nem büntetni, hanem menteni akar. Ha büntet, azt is azért teszi, hogy mentsen vele. A gyülekezetből is azért zár ki, hogy odakapcsolja az elszakadót ezzel is a gyülekezethez.
Vállalod‑e ezt az egyházfegyelmet? Vállalod‑e úgy, hogy rajtad gyakorolják és vállalod‑e úgy, hogy te gyakorlod másokon? Aki kikéri magának, s meg van sértve, ha rajta egyházfegyelmet gyakorolnak, annak baj van a keresztyénsége körül. De annak is, aki nem tartja reá is tartozónak a más bűnét, s Kainnal vonogatja a vállát: Avagy őrizője vagyok‑e én az én atyámfiának?
4. Ez a gyülekezet a kulcsok hatalmával élő gyülekezet
Az egyházfegyelemmel szerves összefüggésben van a kulcsok hatalma. Erről szól a mai ige utolsó verse: ‘Bizony… olyan lészen’ (18. v.). A bűnök oldozása, vagy megkötése, a kegyelem megadása, vagy megtagadása, a bűnök megbocsátása, vagy megtartása eszerint tulajdonképpen a mennyben történik, ez tehát isteni jogkör, Isten azonban átadja ezt a hatalmat az övéinek is. Tudja, hogy akik e földön mindenben azonosítják magukat az Ő álláspontjával, itt sem fognak melléfogni, s Ő a mennyben eleve jóváhagyatja az övéi földi döntéseit. Ezt nevezi a teológia a kulcsok hatalmának. Az élő Krisztus élő gyülekezete mer élni ezzel a felhatalmazással, persze amint Luther mondja, nem úgy, mint porkoláb, hanem úgy, mint ahogy a mai ige mutatja, mint pásztor. Milyen nagy dolog az, hogy nem kell kétségeskednem, megvannak‑e igazán bocsátva a bűneim, nem kell ingatag érzésekben keresni fundamentumot, hanem ennek az igének alapján egyszerűen hittel elfogadhatom Isten bűnbocsánatának az egyházban az ember által hirdetett bűnbocsánatot! Milyen nagy dolog az, hogy a bűneimre figyelmeztető komoly szót nem intézhetem el azzal, hogy az egész csak fontoskodó emberek okvetetlenkedése és kellemetlenkedése, hanem kénytelen vagyok ennek az igének az alapján az egyházban az ember által nekem hirdetett intést Isten intésének elfogadni!
Ilyen az élő Krisztus élő, általa pásztorolt gyülekezete. Ilyen a mi gyülekezetünk is? Ha nem, vajon nem azért van‑e így, mert én magam sem vagyok olyan, aki beleillenék az élő Krisztus által pásztorolt gyülekezetbe? Ha igazi gyülekezet volnánk, vajon nem kellene‑e engem is kizárni belőle? Eltévedt, szegény bárány! Nézd, mint keres Krisztus a hegyek között a bűn szakadékaiban! Kiálts hozzá! Hadd találjon rád! Ámen.”

:
„A találkozás öröme
Húsvét u. 3. vasárnap 1986. (Jubilate) — Máté 18,12-14

Szeretteim! Ebben a szakaszban Jézus tanítványaival próbálta megértetni, hogy az ő gyülekezetének hogyan kell élnie ebben a világban. Aki otthon előkeresi Bibliájában Máté evangéliumának tizennyolcadik fejezetét, az észreveszi, hogy Bár valamennyi keresztény egyház szívén hordozná, és szem előtt tartaná ezeket a Jézustól származó instrukciókat! Azzal kezdte, hogy meg akarta értetni tanítványaival: A hatalomvágy mindig a világnak a jele, ahol az emberek törtetnek az első helyre, ott van a világ — bibliai értelemben. Ott, ahol emberek örömmel, szívesen szolgálnak másokért, ott van valahol az egyház.
Miközben kifejti ezt a tényleg új közösségi létformát, élni szolgálatban, örülni annak, hogy szolgálhatunk. Elénk tárja ma Jézus a gyülekezet örömének a forrását. Akitől elvettek minden örömöt, attól elvették az életet. Számunkra nélkülözhetetlen valamilyen formában az öröm; kell valaki, akinek örüljünk, kell valami, ami számunkra örömöt jelent. Nem szabad engedni, hogy bárki annyira kifossza a másikat, hogy örömtelenné legyen. S ha most te is úgy érzed magadat, mint aki az örömteleneknek népes táborába tartozol, akkor most nagyon figyelj! Jézus elmondja az öröm titkát.
A találkozás az öröm forrása. Mi keresztény módon gondolkozunk, jó, Amikor ámulattal figyelek arra, ugyanúgy dobog a másik szíve, mint az enyém. Nemcsak egy kenyérből élünk, hanem egy úton járunk, egy cél reménysége hevít. Amikor a lelkek találkoznak, jól tudjuk ennek a fonákjáról, hogy milyen örömtelen akkor az élet, ha a lelkek nem találkoznak. Testileg egymás mellett élünk, lehet, együtt dolgozunk is, még az is lehet, hogy egy asztal mellett, egy ágyban fekszünk és a lelkünk még nem találkozott a másikkal. Én azt hiszem, az egész Szentírás meggyőzően tanítja azt, hogy minden igazi örömnek a forrása a találkozás.
Ennek az isteni igazolása karácsony éjszakáján történt, amikor egy názáreti fiatal nő elsőszülött kisfiát ringatta ott a betlehemi istálló sarkában. Igaz az, amit Luther Mártonunk arra a Máriára és arra a kisgyermekre nézve énekelt: ‘Világ, kit be nem fogada, a két karján tartja Mária; Isten, ki alkot, teremt, mint gyermek, köztünk megjelent.’
Szeretteim, minden, amink van, az karácsony éjszakájának az ajándéka vagy úgy, hogy arra vártak az Ószövetség korszakában Isten népének nemzedékei, vagy úgy, hogy abból élünk. Karácsony lényege a találkozás. Úgy mondja a legmagasabbrendűen beszélő evangélista: ‘Az Ige testté lett.’ Találkozás. Végre a kettészakadt világ összeér: Isten és az ember találkozik Jézusban. Amink van, a mi hitünk tartalma, a mi reménységünk forrása, a mi szeretetünk hajtóereje, az mind ennek a találkozásnak a nagyszerű következménye.
Ugye manapság szívesen beszélünk egyoldalúan arról, hogy a szeretet, és csak a szeretet az egyetlen felismerhető jel, ez mutatja meg, hol van az egyház. De ezt annyira agyoncsépeltük ma már, és miközben beszélünk a szeretetről, tovább gyűlölködünk. Habzó szájjal követeljük a szeretetet, ténylegesen ordítva, és elfelejtjük, hogy ez már nem szeretet, ez már egy indulatos embernek a bőgése, mint az oroszlán az állatkertben. Sokkal nagyobb jel, hogy hol van az egyház, hogy hol vannak emberek, akiknek örömük van. Nem hiába mondja Pál, hogy az új élet ismertetőjele, említi nyilván a szeretetet, de rögtön melléteszi: az öröm. Egy örömtelen világban, ahol persze hajszolják az örömöt, no de pénzért nem lehet megkapni. Hát egy prostituált csókja az öröm? Lehet örülni a gazdagodásnak, ha félek, hogy melyik éjszaka jönnek értem a rendőrök? Lehet örülni a sikernek, ha magam alá tapostam talán öreg szüleimet, a saját házam népét? A világ öröme hazug öröm. Hogy énekeltük? Öröm csak Tenálad van. Ezért éppen a mai vasárnap, Jubiláte, az öröm vasárnapján próbáljuk jobban megérteni, mint valaha, arról ismerhetők meg Isten gyermekei, mindig örülnek. Akkor is örülnek, ha járni kell az egészségügyi intézményeket. Akkor is örülnek talán, ha egy tűnő, drága öregasszony után néznek, édesanya vagy nagymama alakja után. Az örömük olyan mélyen gyökerezik, hogy azt senki nem veheti el tőlük, a keresztény élet itt kitapinthatóan más, mint a világi élet. Sehol másutt. Valaki végigtanulmányozhatja a világ vallásos rendszereit, beledughatja kíváncsian az orrát a mohamedánok hitébe, tájékozódhat a zsidóknál, lehet indiai dolgokat olvasgatni, mitológiákat lapozhat, sehol nem találja, ami Teljes öröm csak Tenálad van Jézusom. Emberek, akiknek az örömét semmi nem veheti el, azért, mert benne élnek a találkozás valóságában, úgy mondják idegen szóval: kontaktus. Amikor kezd együtt dobogni Isten szíve a mi szívünkkel, és ez az öröm nő, kezdődik a rendeződésnél, mint hallottuk Jézus példázó szavában. Az eltévedt bégető kis bárányka, milyen boldogan pihen a pásztor karjaiban, és a pásztor is hogyan örül, hogy az elveszett végre megvan. Nála van, itthon van, a helyén, mert ez nyilván Emberek a helyükre kerülnek, ez karácsony ajándéka, mikor összeér életed az Isten életével. Ahogy szoktam mondani az Úrvacsora kiosztásánál: Itt van az a hely, ahol az elveszett ember után sóvárgó Isten, és az elveszített Isten után sóvárgó ember találkozik. Miközben egy ostya ér ajkadhoz, kehely kortynyi bora: adatik néked a találkozás. Ez az öröm, amit senki el nem vehet. Jézus adja, és úgy adja, hogy ebből mindig telik, még akkor is, ha ott vagy talán megtaposva, kifosztva, nagyon szegényen. Az örömöd akkor is megvan, mert tudsz valami titkot. E világban minden elmúlik, ez a rengeteg hazugság, ez a rengeteg bűn, ahogy ezt a népet és társadalmunkat tönkreteszik negatív tényezők. Miénk a holnap, miénk a menny örökre, és ez a menny a jövendő.
Szeretteim, ha ez a találkozás Krisztusban, a te Uraddal, Isteneddel számodra valóságos, akkor neked tudnod kell, mit jelent Jubilate, az öröm vasárnapján a felszólítás. Örülj együtt azokkal, akik örülnek a mennyben, és akik már tanulják az örömöt a földön.
Örülj annak, hogy emberek a helyükre kerülnek, a kicsik odajutnak, ahol oltalom van számukra, magányosok, közösségbe kerülnek. Hogy hallottuk a graduáléban? ‘A szennyes megtisztul, mint olvasztótégelyben az ezüst. Leolvad minden salak róla, felragyog a tisztaság öröme, a találkozás öröme.’ A kép nagyszerű, múlt vasárnap óta kíséri utunkat, Jézus a jó Pásztor, nyáj körülötte, kicsi bárány karjaiban, mindez folytatódik most azzal, hogy megmondja Jézus mit jelent ez: örömöt a mennyben és örömöt a földön. Mert nem gazdasági siker adja az örömöt. Tudom, milyen nagyszerű dolog, ha valaki kétkezi munkájával épít magának házat, és becsületes munkával szerzi meg az ő házanépe otthonát. Óriási öröm, de hol van ez ahhoz képest, ha az ember tudja, hogy neki van otthona az eljövendő új világban.
A találkozás öröme: mindig újra és újra átélni, úgy, amint hallottuk a péteri levélből. Ti, akik ebben a világban idegenek vagytok és jövevények, mindig bontjátok és építitek a kis sátratokat, mert mindig vonulni kell tovább. A homoksivatagban nehéz az élet, de egyre messzebb marad el mögöttetek Egyiptom, és egyre gyönyörűbben rajzolódik ki előttetek a hazai tájak, erdők és hegyek, Jordán tiszta vize, a ti otthonotok. Értjük a képeket és hasonlatokat, ez az öröme Isten népének, van célja és reménysége, tudja, hogy ő odatartozik.
Ismered ezt az örömöt testvér? Vigyázol‑e erre az örömre? Megosztod‑e ezt az örömöt azokkal, akik hozzád tartoznak? Tudtok ebben az örömben mindig újra felelevenedni? Mindennapi sorsfordulatokban, mennyi minden változásokban érzitek‑e? Nem kezdi ki rozsda, nem rágja meg moly, nem lophatja el rabló, ezt az Isten ajándékba adja, és ez a tietek. Ezért érthető, hogy azok, akik megkapták, és valóban elfogadták az öröm ajándékát, akkor is tudtak örömről vallani, amikor végképp nehéz volt a soruk. Tudnak akkor is örülni, ha sok veszteség éri őket. Tudnak mindvégig örülni, még az utolsó órán is, mert túllátnak a múló időn, a lesoványodott testen, az elmeszesedett ereken, a szinte felismerhetetlenségig eltorzult arcon, túl Őreá, akiben minden eléri a maga gyönyörű teljességét.
Örüljetek! – hangzik felénk a mai vasárnap, hetünk mindennapján különféle formában a Biblia számtalan hangszerelésében. Örüljetek, mert együtt vagytok már a ti Uratokkal! Örüljetek, mert az Uratok együtt van veletek. Örüljetek, mert senki az Ő kezéből ki nem ragadhat titeket! Adjunk hálát ezért az örömért, és ennek az örömnek a szép, tiszta fényét szórjuk szét ebben az örömtelen világban!
Imádkozzunk!
Atyánk, áldott légy a Te örömödért, amely betölti szívedet, ha egy tékozló fiú, vagy egy tékozló leány végre bekopogtat házad ajtaján. Áldott vagy, hogy ilyen a Te szíved, áldott vagy, hogy ilyen Isten vagy, aki örülsz annak, ha a legkisebb nem tűnik el bűn, halál, pokol sötétjében, hanem megérkezik Tehozzád. Áldott légy Úr Jézus Krisztus, akiben találkozunk újra és újra a mi drága mennyei Atyánkkal. Soha nem tudjuk Neked meghálálni szívünknek ezt az örömét és ezt a békességét. Szentlélek Úristen, nézz szét sorainkon, ha akad köztünk egyetlen egy szív, amely még mindig örömtelen lenne, érintsd meg, gyújtsál kicsi lángot még a legszomorúbb szívben is, hogy együtt tudjuk zengeni: Öröm van Nálad, most és mindörökké. Ámen.”

LXX/Greek New Testament:
Mt 18.11
—
Mt 18.12
Tiv uJmiÖn dokeiÖ_ eja;n gevnhtaiv tini ajnqrwvpw eJkato;n provbata kai; planhqhÖ eJ;n ejx aujtwÖn, oujci; ajfhvsei ta;  ejnenhvkonta ejnneva ejpi; ta; ojvrh kai; poreuqei;" zhteiÖ to;  planwvmenon_
Mt 18.13
kai; eja;n gevnhtai euJreiÖn aujtov, ajmh;n levgw uJmiÖn oJvti caivrei ejp! aujtwÖ maÖllon hj; ejpi; toiÖ" ejnenhvkonta  ejnneva toiÖ" mh; peplanhmevnoi".
Mt 18.14
ouJvtw" oujk ejvstin qevlhma ejvmprosqen touÖ patro;" uJmwÖn touÖ ejn oujranoiÖ" iJvna ajpovlhtai eJ;n twÖn mikrwÖn touvtwn.
Vulgata:
Mt 18.11
venit enim Filius hominis salvare quod perierat
Mt 18.12
quid vobis videtur si fuerint alicui centum oves et erraverit una ex eis nonne relinquet nonaginta novem in montibus et vadit quaerere eam quae erravit
Mt 18.13
et si contigerit ut inveniat eam amen dico vobis quia gaudebit super eam magis quam super nonaginta novem quae non erraverunt
Mt 18.14
sic non est voluntas ante Patrem vestrum qui in caelis est ut pereat unus de pusillis istis
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Mt. 18,11
(„Mert az Emberfia azért jött, hogy megmentse, ami elveszett.) [ Lk 19,10]
Mt. 18,12
Mit gondoltok? Ha egy embernek száz juha van, és eltéved közülük egy, nem hagyja‑e ott a kilencvenkilencet a hegyekben, és nem megy‑e el megkeresni az eltévedtet? [Ez 34,11-12;  1Pt 2,25]
Mt. 18,13
Ha azután megtalálja, bizony mondom néktek, jobban örül neki, mint annak a kilencvenkilencnek, amelyik nem tévedt el.
Mt. 18,14
Ugyanígy a ti mennyei Atyátok sem akarja, hogy elvesszen egy is e kicsinyek közül.”
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
Károli (revideált):
Mát. 18,11
Mert az embernek Fia [Luk. 19,10.] azért jött, hogy megtartsa, a mi elveszett vala.
Mát. 18,12
Mit gondoltok? Ha valamely embernek száz juha [Luk. 15,4.] van, és egy azok közül eltévelyedik: vajjon a kilenczvenkilenczet nem hagyja‑é ott, és a hegyekre menvén, nem keresi‑é azt, a melyik eltévelyedett?
Mát. 18,13
És ha történetesen megtalálja azt, bizony mondom néktek, inkább örvend azon, mint a kilenczvenkilenczen, a mely el nem tévelyedett.
Mát. 18,14
Ekképen a ti mennyei Atyátok sem akarja, hogy egy is elveszszen e kicsinyek közül.
Szent István Társulati Biblia:
Mt 18,11
Az Emberfia azért jött, hogy megmentse, ami elveszett.
Az elveszett bárány
Mt 18,12
Mit gondoltok? Ha egy embernek száz juha van és egy eltéved közülük, nem hagyja ott a hegyen a kilencvenkilencet, és nem megy el, hogy megkeresse az egy elveszettet?
Mt 18,13
Ha aztán sikerül neki megtalálnia, bizony mondom nektek, annak jobban örül, mint az el nem tévedt kilencvenkilencnek.
Mt 18,14
Éppen így mennyei Atyátok sem akarja, hogy csak egy is elvesszen e kicsik közül.
Káldi Biblia:
Mt 18,11
Mert az ember fia üdvözíteni jött azt, mi elveszett volt. * [Luk. 19,10.]
Mt 18,12
Mit gondoltok, ha valakinek száz juha vagyon, és azok közől egy eltévelyedik, nem hagyja‑e el a kilenczvenkilenczet a hegyeken, és elmegy keresni azt, mely eltévelyedett? [Luk. 15,4.]
Mt 18,13
És ha történik, hogy megtalálja azt, bizony mondom nektek, hogy inkább örűl azon, mint a kilenczvenkilenczen, melyek nem tévelyedtek el.
Mt 18,14
Igy nem akaratja Atyátoknak, ki mennyekben vagyon, hogy elveszszen egy e kisdedek közől.
Káldi Neovulgáta Biblia:
Mt 18,11
—
Mt 18,12
Mit gondoltok? Ha egy embernek száz juha van, és azok közül egy elkóborol, nem hagyja‑e ott a kilencvenkilencet a hegyeken, nem megy‑e el és nem keresi‑e meg az eltévedtet?
Mt 18,13
Amikor pedig megtalálja, bizony, mondom nektek: jobban örül annak, mint a kilencvenkilencnek, amely el sem veszett.
Mt 18,14
Ugyanígy a ti Atyátok, aki a mennyekben van, nem akarja, hogy egy is elvesszen e kicsik közül.
Aranyos Biblia:
Mát. 18.11
Mert [Luk. 19:10.] az embernek Fia azért jött, hogy megtartsa azt a’mi elveszett vala.
Mát. 18.12
[Luk. 15:4. 17:3. Iak. 5:19–20.] Mint tettszik néktek; Ha valamelly embernek száz juha vagyon, és egy elveszénd azok közzül, nemde nem elmégyené a’hegyekre és nem megkeresié az elveszett juhot, elhagyván a’ kilentzvenkilentzet?
Mát. 18.13
Hogyha pedig megtalálándja azt, bizony mondom néktek hogy inkább örül azon, hogy-nem a’kilentzvenkilentzen, mellyek el nem vesztenek.
Mát. 18.14
Ezenképen nem akarja a’ti mennyei Atyátok, hogy elveszszen egyis e’kitsinyek közzül.
Luther Biblia:
Mt 18,11
—
Mt 18,12
Was meint ihr? Wenn ein Mensch hundert Schafe hätte und eins unter ihnen sich verirrte: läßt er nicht die neunundneunzig auf den Bergen, geht hin und sucht das verirrte?
Mt 18,13
Und wenn es geschieht, daß er’s findet, wahrlich, ich sage euch: er freut sich darüber mehr als über die neunundneunzig, die sich nicht verirrt haben.
Mt 18,14
So ist’s auch nicht der Wille bei eurem Vater im Himmel, daß auch nur eines von diesen Kleinen verloren werde.
King James:
Mat. 18,11
For the Son of man is come to save that which was lost.
Mat. 18,12
How think ye? if a man have an hundred sheep, and one of them be gone astray, doth he not leave the ninety and nine, and goeth into the mountains, and seeketh that which is gone astray?
Mat. 18,13
And if so be that he find it, verily I say unto you, he rejoiceth more of that sheep, than of the ninety and nine which went not astray.
Mat. 18,14
Even so it is not the will of your Father which is in heaven, that one of these little ones should perish.

Mt 18,11
—
Mt 18,12
"A votre avis, si un homme possède cent brebis et qu'une d'elles vienne à s'égarer, ne va-t-il pas laisser les 99 autres sur les montagnes pour s'en aller à la recherche de l'égarée?
Mt 18,13
Et s'il parvient à la retrouver, en vérité je vous le dis, il tire plus de joie d'elle que des 99 qui ne se sont pas égarées.
Mt 18,14
Ainsi on ne veut pas, chez votre Père qui est aux cieux, qu'un seul de ces petits se perde.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/