Title: Kedves ’Nagyra törők és kicsinyek’
Subject: Mt 18,1-5. - Befogadott kicsinyek - Újév u.
Author: Tommyca

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2005. január 1. 16:38
Tárgy: Mt 18,1-5. - Befogadott kicsinyek - Újév u.

Kedves ’Nagyra törők és kicsinyek’!

Végre el tudom küldeni a vasárnapi adagot is. Talán a mai istentiszteletek tartása miatt úgysem sokkal előbb jutott idő készülni, és még nem lesz okafogyott, aktualitását vesztett:

Vázlatkísérlet:
Befogadott kicsinyek
Nagyravágyás
Alázat
Befogadás
A vázlathoz:
Ki a legnagyobb a mennyben? Egyáltalán kit fogad be a menny? Jézus válaszában megfordítja a kérdést: Te kit fogadsz be?
Nagyravágyás
Természetes emberi tulajdonságunk a kivagyiság. Nagyok akarunk lenni — lehetőleg olyan nagyok, mint Isten. Minden bűn eredendő gyökere ez a nagyravágyás. Még a tanítványokat is megfertőzi.
Alázat
Jézus azonban tulajdonképpen kizárja a mennyből a nagyravágyókat. Azt mondja, meg kell térnünk — nagyravágyásunkból is —, és egészen megalázkodnunk, mint egy gyermek. Ez az egyetlen úgy a mennyek országába, nincs mese. Aki nem akar így megalázkodni, annak nincs bebocsátás. Úgy is mondhatnánk, hogy Isten országába nincs kapu, csupán egy szűk alagút, amelyen hasalva kell végigcsúsznunk, hogy megérkezhessünk…
Befogadás
Kit fogadnak hát be a mennyei hajlékba? Fontosnak tűnő kérdés — Jézus azonban teljesen jelentéktelennek tartja. Olyannyira, hogy átformálja a kérdés nézőpontját, és azt kérdezi: ki fogadja be Őt? És ki fogadja be a kicsinyeket? Mert az fogadja be Jézust, és az lesz jelen a mennyei királyságban. Örök tanulság ez — és szomorú ellentapasztalat országunk népének, hogy a népszavazásban kinyilvánítottan mi nem voltunk hajlandók befogadni és gondjukat felvenni testvéreinknek…
Gondolatok az ige kapcsán:

Megpróbálom értelmezni, miért vágja le a perikópa a 6. verset: a negatív példa helyett itt most a gyermek pozitív példája áll előttünk, és ezzel a befogadás még összefér, a megbotránkoztatás már nem. Így talán valóban van értelme (üzenete), hogy se nem a 4. versnél vágunk, se nem megyünk tovább a 6. versre… Ez amúgy megfelel a  és a héber  beosztásának is, ahol a 6. vers új bekezdés, a 7. pedig nyújtott szóközzel következik utána.

5 éve prédikáltunk erről az igéről (ha nem is Újévkor, de 2-án), úgyhogy következzen az akkori leiratom:

Megtérés — gyermeki alázatra	Mt 18,1-4(-5).
Másodikai Újév
Még Újév bűvöletében vagyunk — egész évre való útmutatónak tekinthetjük tehát a mai igét is. Nem véletlen, hogy a megtérés és alázat áll előttünk a 2000. év elején! Nem lehet kikerülni, mert Jézus az üdvösség feltételeként jelöli meg mindkettőt — szorosan egymáshoz kapcsolva. Mindkettő agyonpuffogtatott szó. Nem az a baj, hogy sokszor kerülnek elő, hanem hogy megmaradnak csak szavaknak.
Megtérés: sokszor elbonyolítjuk (csakhogy ne kelljen komolyan venni), pedig mind a , mind a  elég egyértelmű: megfordulni a rossz úton, megváltoztatni a hibás gondolkodást (a történetben pl. a nagyságról Isten országában).
Alázat: Jézus nem arról szólt, hogy milyen beszélőkével lehet a mennyek országába jutni. Nem ruhaként akarja ránk ölteni ezeket az erényeket, hanem infúzióként vérünkbe-lelkünkbe csöpögtetni! Nem arról beszélt, hogy milyen álszerényen is kell élnünk — rejtegetve életünk sokféle utálatosságát. Sem arról, hogy ha valami nem sikerül, akkor vágjunk beletörődő képet, és csak suba alatt duzzogjunk!
A kettő nem független, hiszen alázat ≡ bűnbánat → megtérés! Épp ezért illik ide a bűnbánati ének.
Karrier
Normális  egyre magasabbra ível a pályánk: egyre magasabb beosztásba, először csak felvesznek kuliként, majd egyenértékű polgárrá válunk, aztán egy kis csoport irányítójává, végül  — mígnem  törvénye szerint olyan beosztásba nem kerülünk, amire már alkalmatlanok vagyunk. Ugyanakkor ezt képtelenek vagyunk belátni, sőt, világtragédiának éljük meg, ha leváltanak — akár csak azért, mert vetésforgó rendszerben élünk…
Kicsinység: Pál fejlődése: utolsó apostol → első bűnös → torzszülött — holott egyre inkább dicsekedhetett volna nagyszerű eredményével! Ugyanakkor nem álszerénységet jelent — tudja, hogy egymaga többet munkálkodott, mint a többiek! Nem arról van szó, hogy képességeinket letagadva, végképp nem, hogy környezetünk tiltakozását várva, kierőszakolandó nyilatkozzunk úgy, mintha semmik lennénk. Pál dicsekedhet ugyan  emberileg — de nagyon jól tudja, hogy Isten előtt ez semmi, hiszen nem ő, hanem Isten kegyelme végezte a munkát!
A verseny-versengés nemcsak a vadkapitalizmust jellemzi, hanem az egész emberi történelmet: háborúk, de még a vallási viszályok, kegyességi piacgazdaság is ezt jelzi. Belénk van égetve, a természetes emberhez tartozik. Még a kicsiséggel való dicsekedéssé kiforgatva is — azaz az álszerénységben. Éppen azért, mert ez a természetes, ez normál állapotunk, ezért elengedhetetlen a megtérés. Valódi alázat csak akkor lehetséges, ha kifordulunk az emberi jellem természetes törekvéseiből, és legalább megindulunk a jézusi törekvések irányába — Aki tudott mindenek felett állóként teljesen kiszolgáltatottá lenni!
Hibás kérdés — korrigált válasz
Jézus tulajdonképpen inkább csak mellékesen válaszol arra, ki a nagyobb (már maga a kérdés is lázadás Isten ellen?) — inkább arra utal, hogy nem a mennybeli nagyobbság a kérdés, hanem maga a bejutás forog veszélyben az ilyen kérdésfelvetésünk kapcsán! Mert alapvetően elhibázott ez a méricskélés — akár a nagyobb-legnagyobb kérdésében, de még az elegendő‑e egyáltalán vonalon is megfordulásra-megtérésre van szükségünk…
Jézus mégsem elítélően fordul a tanítványok kérdéséhez. Talán azért sem, mert ők nem egyszerűen  akarnak, hanem ismerni szeretnék azt a kiértékelési mechanizmust, ami Isten országának értékrendje — azért, hogy az értékesebbre törekedhessenek. Hogy tényleg Isten útján járhassanak. Mert nemcsak könyökölős verseny létezik, hanem egy valóban isteni versengés is, amelyből nem vonhatjuk ki magunkat. Nem burkolózhatunk álalázatba pl. nem csak azért, hogy szerénynek tűnjünk, és így vívjuk ki mások elismerését, de azért sem, hogy pl. kivonjuk magunkat a munka alól.
Gyermekké lenni
Amikor Jézus alázatról beszél, akkor a helyes önértékelésre tanít. Arra, hogy egymás között vannak közöttünk kisebbek és nagyobbak, kisebbnek és nagyobbnak látszó emberek — Isten előtt, az üdvösség mércéjén azonban egyaránt egyenlők vagyunk a tripla nullával. Éppen ezért, amíg érdemeinket gyűjtögetjük kincses ládikánkban, addig be nem juthatunk Isten lakomájára. Dörömbölhetünk, ordíthatunk — az ajtó zárva marad. Akkor pattan csak fel, ha érdemeinket szélnek eresztjük, és végre megtérünk, megváltoztatjuk gondolatainkat az üdvösségről, és rájövünk: minden Isten kegyelmén múlik életünkben… Ezt jelenti a gyermeki alázatra való megtérés, és ez az egyetlen kulcs a mennyországba! Isten féltő szeretete kiált mindannyiunkhoz: térj meg, és légy végre kisgyermek, különben nem jutsz örökéletre!
A gyermek nem ártatlansága miatt példa — hiszen tudjuk, hogy ez nem igaz (pl.  elég véresen mutatja). Nem is ösztönössége miatt — hiszen ez nem erény. A feltétlen bizalom miatt, a másokra utaltság presztízsveszteség nélküli elismerése miatt… Nehezen ismerjük el, ha valamihez nem értünk, mert azt hisszük, hogy az szégyen, hogy akkor lelepleztek minket, stb. Pedig sokkal többet ér még egy tudós szájából is a két szó:  (miért is kellene neki mindenhez érteni?!), mint egy hosszas, a hallgatóságot talán elkábító, de választ nem, csak mellébeszélést tartalmazó előadás! Sajnos ma az a jellemző, hogy mindenhez értünk, semmiről sem valljuk be, hogy nem kompetenciánk — így azonban nem is jutunk be a mennyek országába, csak ha megtérünk felfújt nagyzolásunkból!
Alázatra térve
Nem szavak szintjén kell szerényen mozogni, látszatalázatban; nem számításból, hogy majd utolsó helyre sorolva magunkat elsőkké léptetnek elő — Istent nem lehet becsapni! Ha embereknél ez sokszor működni látszik is, Ő a szívünket, sőt, még a vesénket is vizsgálja, és ha még a legapróbb jele sincs kifelé színészkedésünknek, akkor sincs esélyünk! Mert az alázat: Sértettség, jajveszékelés helyett tudatos és higgadt beletörődés.
Fizikus évfolyam-találkozó; két év után  elhagyta az egyetemet és kispapnak vonult, majd 8 éves ösztöndíjat kapott a Vatikánba, hatalmas előmenetel — aztán önként vállalkozott Kárpátaljára! Ez az alázat… Ki-ki a maga életében tudja, a maga életében kell felfedeznie, mit is jelenthet ez. Jézus arról beszélt, hogy menjünk el a magunk Kárpátaljára!
Ámen
Imádkozzunk!
Alázatos Mesterünk! Kérünk, mutasd meg nekünk azt az értékrendet, amely a mennyek országát jellemzi! Óvj meg az önhittségtől, beképzeltségtől, téves önértékeléstől, de a hamis alázattól is! Indítsd szívünket igaz bűnbánatra, hogy megtérjünk: változtasd meg gondolkodásunkat a nagyságról, fordíts meg pusztulásba vezető utunkról! Add, hogy tanítóinkká válhassanak a gyermekek, és megértsük, mire is nevelsz általuk, kicsiségük révén! Segíts a gyermeki kicsiségre, hogy országod örökösei lehessünk!
Ámen

A  elárulom azt, amit már úgyis mindenki tud: régóta nem csupán  színnel emelek ki a gyűjtött anyagokból részeket (ezek amúgy arra hivatottak, hogy az általam fontosabbnak tartott gondolatokat kiemeljem). Mint látható volt már régóta, két másik színt is felvettem az arzenálba. A  azt jelölöm meg, ami számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat, míg  azt, amit egyértelműen tévesnek tartok. (Átmeneti esetként a  és  között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes, akkor még előfordulhat a …) Végül a számomra homályos részeket, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző,  jelöli. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

:
„Mt 18,1-6.
(Vö.: Mk 9,33-37.42; 10,15; Lk 9,46-48; 17,1-2; 18,17.) Az egész fejezet tulajdonképpen az egyház vezetőinek viselkedését szabályozza, s ez a negyedik beszéd Máté evangéliumában. Aki Jézus követője akar lenni, legyen mint a gyermek, ne legyen semmiféle hátsó gondolata, hanem teljesen egyszerű. A görögben a kicsi lesz tapeinoó szóval van kifejezve. Ennek a szónak a ‘t’ betűjét írták a régi egyház püspökei nevük elé, s ebből alakult ki a püspök neve előtt álló kereszt. A hagyomány szerint az a gyermek, akit Jézus az apostolok elé állított, antiochiai szent Ignác volt. Ebben a részben hangoztatja Jézus a mérhetetlen felelősséget a gyermekekkel szemben. ”

:
„Mt 18,1
a Messiás új országában, az anyaszentegyházban. Mi adott alkalmat e kérdésre, elbeszélik Márk és Lukács, lásd a fönebbi idézeteket. Krisztus már nyilatkozott sz. Péter elsőségéről a többi apostolok fölött (Máté 16,18.19.), és épen ezen apostolt tűntette ki most is az által, hogy Péterért fizetett és csodát tett; de mivel Jézus minden beszédének és cselekedetének volt valami titokteljes leple, melyet felfödni a Szentléleknek volt föntartva, és az apostolok csak a Szentlélek eljövetekor kezdették érteni tökéletesen Jézus minden szavait, tehát nem voltak tisztában azon elsőségről sem, melylyel közőlük egynek bírnia kellett. Jézus, az ő tanmódjához híven, elkerűli a kérdést, ki legyen első a látható anyaszentegyházban, és a belső lelki világba lép át, tanítván, miben áll a lelki nagyság. Ezt nem egyedűl csak szóval tanítja, hanem jelképes cselekvénnyel is, közéjök állítván egy kisdedet.
Mt 18,3
Ha ti kevélységtekről, dicsvágyatokról le nem mondotok, és nem lesztek alázatosak és igénytelenek, együgyűek és elfogulatlanok, egyeneslelkűek és nyiltak, bízók és hivők, mint a kisdedek, akkor lehettek ugyan külsőleg pogárai országomnak, de láthatlan országomba a szentek közé nem tartoztok, valamint egykor mennyországomnak örökösei nem lehettek.
Mt 18,4
A ki alázatos, az nagy az én láthatlan országomban, mely anyaszentegyházam élő tagjaiból áll; a ki legalázatosabb, az legnagyobb. Krisztus ezen igékkel nem szűnteti meg a külső rangfokozatot az ő külső országában, az anyaszentegyházban, a mennyiben ez engedelmes hívekből és elöljárókból áll; ő itt épen nem szól a külső rendről, hanem csak a keresztény érzület belső országáról; ebben nem határoz a külső rang, hanem csak a gyermekded alázatosság, mint minden erény alapja.
Mt 18,5
A ki azok közől, kik bennem hisznek, s alázatosságban és igénytelenségben a kisdedekhez hasonlók, valakit szivesen fogad, vagy bármiképen szeretettel van hozzá, mivel ő enyém és alázatosságban követőm: az ilyen nálam kegyelmet és oly jutalmat talál, mintha azt mind nekem tette volna; mert miután én ezen kicsinyekben élek, s így ők tagjai az én testemnek, a mit nekik tesznek, azt nekem teszik. Lásd Máté 10,41.42.”

:
„Mát. 18,1–9. A kisgyermek példája, óvás botránkoztatástól. (Mk 9:33–37.42–48; Lk 9:46–48; 17:1–2).
A részlet élén álló kérdés: ‘Ki a legnagyobb?’ – meghatározza az egész részletet, erre a kérdésre válaszoló jézusi szavakat foglal itt Mt mélyértelmű egységbe. A tanítványok gondolatai a közelesen eljövendő mennyek országa körül forognak, és ennek rendjébe szeretnének bepillantani ( középfok felsőfok jelentésével). Jézus először egy élő -hoz fordul: egy kisgyermeket állít a tanítványok elé, nem erkölcsi példaként, hiszen tudjuk, hogy a gyermek sem ártatlan; nem is életének ösztönösségéért, mert ez sem sokáig tart; hanem azért a feltétlen bizalomért, amellyel a segítségre szoruló gyermek a segítséget el tudja fogadni. Ezen a ponton kell nekünk ‘megtérnünk’ (), ha egyáltalában be akarunk jutni a mennyek országába (a felelet a kérdéshez képest szándékosan eltolódik). Abban követendő példa a gyermek, hogy ‘alacsonynak tartja magát’ ( itt ezt jelenti), ebben kell a tanítványoknak hasonlóvá lenni a gyermekhez: félretenni nagyravágyásukat, amely most is megszólalt belőlük, és egészen Istenre hagyatkozva vállalni a jelen feladatait. Így válik a kisgyermek ‘illusztrációból’ élő problémává: Jézus maga jelentkezik benne előttünk, és igényli számára segítő szeretetünket. ”

:
„(Mk 9,33 — 37; Mt 18,1— 5; Lk 9,46 — 48). (se esse velle) éppen olyan ösztönös törekvése, mint az önfenntartás. Ezért Az egész görög világ a mérkőzés és becsvágy gondolatára épült, a történelme és a játéka is. Azsidóságban, a becsvágy és a mérkőzés, a verseny éppen olyan erős, mint a görögöknél, csak itt Természetesen a tanítványok is beleestek ebbe a versengésbe. Még a Golgota előtt való napokban is ezt a kérdést vetették fel a Zebedeus-fiak, s az őskeresztyénség történetében kimutatható a Péter, Pál, János személye körül zajló viták nyoma.
Jézus tisztán megmutatta, hogy mindennek az oka, amely Ez a szembenállás és polarizálás [= sarkítás] eredete a bűnnek és magva a hitetlenségnek, tehát Ezért Jézus elveti az egész gondolatot és szembeállítja vele az alázatosságot, amelyet a gyermek képével illusztrál. annak erejében, védelmében; A keresztyén embernek is így kell éreznie a mennyei Atya jelenlétét, kell bíznia hatalmában és jóságában és neki kell dicsőséget adnia. Így élni annyi, mint Isten Országát befogadni és benne élni.
Ebből az alázatosságból következik, hogy a keresztyén ember örül kicsinységének, amat nesciri [= szereti, ha ismeretlen marad] — szerint — , de mivel lénye tele van szeretettel: örömmel szolgál másoknak. Aki közületek első akar lenni, legyen a ti szolgátok (Mt 20,26 — 27; 23,11; Mk 10,43 — 44; Lk 22,26). (Mk 10,43 — 45). csak a halál, sőt még az sem, mert az igazi szolgálat azután kezdődik. Vessük össze ezt a gondolatsort az 1Kor 13,4—13 verseivel.”

:
„4. TANÍTÁS AZ ALÁZATRÓL (18:1-6)
(Mk 9:33-37, 42; Lk 9:46-48)
Még mindig Kapernaumban, odamentek és feltettek egy olyan kérdést, amiről előzőleg már minden bizonnyal ők is vitatkoztak maguk között: A tanítványok még mindig földi királyságra számítottak, és érdekelte őket, hogy milyen fontos tisztségek várnak rájuk. Válaszul Jézus fogott akinek nincsenek jogai a törvény szerint, és közéjük állította. Azt mondta tanítványainak, hogy ebből a gondolkodásból. A való nagyság nem a nagy tetteken vagy szavakon alapul, hanem a lélek gyermeki alázatán.
Jézus válaszából kitűnik, hogy rossz kérdést tettek fel. Azon kellett volna törni a fejüket, hogyan szolgálják az Urat, és nem a mennyek országában betöltött tisztségeken rágódni. Szolgálatuknak az emberek felé kell irányulni, mert Jézus befogadásáról beszél az ő nevében. A gyerekeket nem sokra tartották abban az időben, de Jézus nem nézett át rajtuk. Sőt, szigorúan figyelmeztette hallgatóit, hogy mivel kell számolnia annak, aki megbotránkoztat benne. (Érdekes, hogy kisgyermekek is hihetnek, és hisznek is Jézusban!) Bibliánk kifejezéssel fordítja a igét, melynek jelenté-se ‘megbánt, vagy elgáncsol’. Ezt az igealakot Máté 13-szor használja. Az ilyen gáncsoskodónak Az igazán alázatos ember nem magával törődik, hanem az aktív szolgálatnak szenteli figyelmét, különösen azok felé, akik leginkább szükségben vannak.”

:

A)	Az alázatról (18,1-6)
A 18. fejezetet a nagyságról és a megbocsátásról szóló beszélgetés fejezetének nevezték. Ez körvonalazza azokat az elveket, amelyek Krisztus Király alattvalóihoz illenek.
A tanítványok mindig úgy gondoltak a menny királyságára, mint a béke és jólét aranykorára. Most már elkezdtek sóvárogni az abban betöltendő előkelő pozíciók után. Önzésük kifejezésre jutott a következő szavakban: 
Jézus egy élő lecke bemutatásával válaszolt. Közéjük állított és azt mondta, hogy az embereknek hogy A királyságról annak belső valóságában beszélt; azért, hogy valaki valódi hívő lehessen, el kell hagynia a személyes nagyravágyás gondolatait, és el kell foglalnia egy kisgyermek alázatos helyzetét. Ez akkor veszi kezdetét, amikor elismeri bűnös voltát és méltatlanságát, és elfogadja Jézus Krisztust, mint egyetlen reménységét. Ez a magatartás folytatódjon egész keresztyén életében. Jézus nem mondta azt, hogy tanítványai nem voltak megváltva. Júdás kivételével valamennyien igazán hittek benne, és ezáltal megigazultak. De nem vették még a Szent Szellemet, mint bennük lakozó személyt, és ezért hiányzott belőlük az erő az igazi amellyel mi már rendelkezünk (de nem használjuk úgy ki, ahogyan kellene). Szükségük volt megtérésre is olyan értelemben, hogy teljesen hibás gondolkodásuknak meg kellett változnia, hogy megfeleljen a királyságnak.
A legnagyobb a menny királyságában az, egy Nyilvánvaló, hogy a királyságban a mérvadó dolgok és értékek éppen az ellenkezői, mint ebben a világban. Egész gondolkodásmódunknak át kell alakulnia Krisztus gondolatai szerint (lásd Fil 2,5-8).
Itt az Úr Jézus szinte észrevétlenül átsiklik a természetes gyermek témájáról a szellem gyermekére. Ha valaki befogad egyet alázatos követői közül az Ő olyan jutalmat kap, mintha magát az Urat fogadta volna be. Amit a tanítványért tettek, a Mesterért végzett cselekedetnek számít.
Másrészt viszont, ha valaki bűnre csábít egy hívőt, rendkívüli ítéletet zúdít magára; ha egy nagy kötnének és az óceán mélységébe (Az itt említett nagy malomkőhöz állat kellett, hogy megforgassa; a kisebbet kézzel is megforgathatta valaki.) Elég rossz dolog, ha valaki önmaga ellen vétkezik, de azt előidézni, hogy más hívő vétkezzen, annyi, mint tönkretenni ártatlanságát, megrontani gondolkodását, és beszennyezni jó hírét. Jobb erőszakos halállal meghalni, mint más tisztaságával játszani!”

:
„Ld. Mk 9,33-37; Lk 9,46-48; Mt 20,20-28. Ez az egység kapcsolatba hozza a tagoknak a jelen közösségben elfoglalt helyét a végső céllal, a mennyek országában való élettel (1.3.4. v.).  A tudósok véleménye megoszlik annak tekintetében, hogy vajon a ‘tanítványok’ szó az egész közösségre, vagy az egyház vezetőire vonatkozik‑e. Vegyük észre a ‘kicsinyek^’ jelenlétét a 6.10.14. versekben, melyek szembeállítják a vezető tanítványokat azokkal, akiket vezetnek. Máté egyházában nem volt ‘hierarchia’, de voltak hatalommal rendelkező vezetők (23,34). A szembenállás folytatódik a 21. versig, ahol megtörténik a váltás az ‘embertársam’ szóra, mely arra utal, hogy amikor a megbocsátásról van szó, akkor mindenki ugyanazon a szinten áll. Így mindkét véleménynek van alapja a szövegrészben.  Itt egy valódi gyermek szerepel az alázatosság jelképeként, nem azért, mert a gyerekek természetüknél fogva alázatosak, hanem azért, mert másoktól függenek. A ‘(meg)térés’ semita kifejezés a változásra, meg-térésre (vö. Mt 19,14).  Ez az első versben feltett kérdésre a teljes válasz. Önmagunk megalázása önként vállalt korlátokat jelent; az önkontroll ellenőrzése alatt tartja a hajlamot az önteltségre, mely hatalmi helyzetre épül. Ez a megoldás nem mindig működik, ezekben a helyetekben fordulnak elő a lázadás különböző formái. Vö. 10,40-42-vel.”

:
„A MENNYEI ATYA GYERMEKEI
Máté 18,1-9
‘Abban az órában’ — mondja az ige, s ez megengedi, hogy a megértést segítendő igénybe vegyük a képzeletünket. Gondoljuk végig: kívülállók természetesnek veszik, hogy egyenesen Péterhez forduljanak a templomadó végett, őt kérdezzék, hogy Jézusnak mi a döntése önmagát illetően. Aztán ketten mennek be a házba, s együtt beszélgetnek. Úgy látszik, mintha a többi tanítvány csak távolból figyelte volna, mi történik. Aztán Péter kezében ott a zsinór a horoggal, kimegy a tengerhez, talán hajóba is száll, s nem sok idő múlva ragyogó képpel tér vissza, fel is mutatja nekik a státért, hogy a hal szájából vette ki (ki tudja, milyen falánk halfajták éltek ott még akkoriban); aztán megy és kifizeti a templomadót Jézusért és önmagáért. Mindezt látva szent irigység támad a többi tizenegyben: ennyire közel Jézushoz még egyikük sem élte át, hogy ő és Jézus és senki más. Ebben az órában hozakodnak elő kérdésükkel, hogy ki a nagyobb a mennyek országában, az eljövendőben, de a jelenben is. Mire Jézus odahív egy kisgyermeket és így szól: ha újból olyanok nem lesznek, minta kisgyermek, nem mennek be a mennyek országába. Átéltek tehát váratlanul egy újabb lelki válságot, amiből megintcsak meg kell térniük.
Mi az, hogy kisgyermek, mit értsünk azon, hogy megalázza magát? Idegen szót használva: Jézus nem infantilisságról beszél, hanem arról, ami a gyermekre leginkább jellemző; hogy szüleihez tartozik, hogy atyjának fia. Téveszme úgy értenünk a nagykorú embert, hogy már képes boldogítani önmagát, nincs szüksége mennyei Atyára. Ez az elképzelés öncsalás, s a nyomában settenkedő boldogtalanság alig leplezhető. Az ember szenved tettetett nagykorúságában, közben nélkülözi Istent, s nem tudja, mi baja.
A kisgyermekség nem megalázó függőség, de figyelmes vállalása a fiúsággal együtt járó feladatoknak. — Kisgyermeket csak az tud befogadni, aki maga is fiúságban él. Testvérként befogadni, elfogadni a másikat csak Jézus nevében lehetséges, felfedezve arcán az Emberfia orcájának olykor tört vonásait. Jézus egymás személyének és helyzetének az elfogadására neveli most őket, s hogy ne legyenek magukba zárkózók.
”

:
„1—35: Jézus tanítja tanítványait; v. ö. Márk 9, 33—48;
Luk 9, 46—48; 15, 4—7.
Abban az órában odamentek a tanítványok Jézushoz mondván Kicsoda a legnagyobb a menny királyságában? S odahívott egy gyermeket, közéjük állította, azután azt mondotta: Bizony mondom nektek, ha vissza nem fordultok s olyanok nem lesztek, mint a gyermekek, nem mehettek be a menny királyságába. Aki tehát megalázza önmagát, mint ez a gyermek, az lesz a legnagyobb a menny királyságában. S ha valaki egy ilyen gyermeket befogad az én nevemben, engemet fogad be. …
…
A 18. fejezet Jézus igéinek a gyűjteményét tartalmazza. Az evangélista vele nemcsak azt akarja bemutatni, hogyan tanította, nevelte Jézus tanítványait, hanem egyúttal Jézus legtágabb tanítványi körének, a gyülekezetnek a belső építését is igyekszik szolgálni: az itt közölt igék mind arról szólnak, hogyan kell a tanítványoknak egymással szemben viselkedni. Ily módon az evangéliumnak ez a fejezete mintegy az első s legrégibb káté, mely a gyülekezet belső életét szabályozza, és azt Jézus irányításának, Krisztus akaratának veti alá.
Jézus beszéde felelet a tanítványok kérdésére, hogy kicsoda lesz a legnagyobb, vagyis a rangelső a menny királyságában. A zsidó gyülekezetben rendkívül erős volt a vágy a nagyság, az elsőbbség után, azért a vallásos gondolkodásban is jelentős szerepet játszott a kérdés, hogy kik állnak majd első helyen, ha az új világrend, az Isten királysága megvalósul. Jézus minden erejével küzd ez ellen a végső gyökereivel a hiúságból táplálkozó ambíció, nagyravágyás ellen (v. ö. Mát 19, 14; 20, 25—28; 23, 6—12). Jézus tanítványának nem arra kell néznie, hogyan előzhet meg másokat, hogyan kerekedhetik mások fölé, hanem a szolgálatban kell elsőnek lennie. Ezt úgy vési szívükbe, hogy tanítványai közé állít egy gyermeket s azt kívánja tőlük, «forduljanak vissza», az ambíciónak az útjáról térjenek vissza s legyenek olyanok, mint a gyermekek, különben nem mehetnek be, nem részesülhetnek a menny királysága kegyelmi ajándékában. A gyermek nem ártatlanságával szolgál példaképül, jóllehet a zsidó írástudomány úgy vélte, hogy az egyéves gyermek még tiszta minden bűntől. Nem is a gyermek naívságáról, játszi kedvéről van szó, hanem «alázatosságá»-ról, vagy helyesebben «kicsinységé»-ről. Ez pedig azt jelenti, hogy a gyermek egész lénye szerint rá van utalva szüleire, tőlük remél s kér mindent, amire szüksége van, de szívesen szolgál is nekik, ahol teheti. Ezt a gyermeki «kicsinységet», vagy ahogyan kőzkézen forgó fordításaink a megfelelő görög szót átültetik, «alázatosságot» állítja oda Jézus tanítványai elé példaképül. Aki feltétlen gyermeki bizodalommal tekint Istenre és önmagát nem tekintő gyermeki örömmel szolgál neki, az lesz a «legnagyobb» Isten királyságában. Aki ilyen értelemben lesz ismét gyermekké, az teljesen elhagyta az emberi nagyság keresésének az útját, annak az igyekezete arra irányul, hogy Urát és Krisztusát szolgálja, s szívesen vállalja a világtól megvetett szolgálatokat is. Ilyennek mondja Jézus « ilyen gyermek» befogadását is, és azt az ígéretet fűzi hozzá, hogy egy gyermek felkarolásával őt magát fogadjuk be.”

:
„(18, 1-4)
(Mk 9, 33-37; Lk 9, 46-48)
1.	Abban az órában odamentek a tanítványok
Jézushoz, és megkérdezték tőle: «Ki a nagyobb
a mennyek országában?»
2.	Jézus odahívott egy kisgyermeket, közéjük
állította, és ezt mondta:
3.	«Bizony, mondom nektek, ha meg nem tértek,
és olyanok nem lesztek, mint a kisgyermekek,
nem mentek be a mennyek országába.
4.	Aki tehát megalázza magát, mint ez a
kisgyermek, az a legnagyobb a mennyek
országában».
A 18. fejezet általában a ‘közösségi oktatás’ vagy a ‘gyülekezet rendező normái’ nevet viseli. Bizonyos szempontból az a megállapítás is helyes, amely e részletet az első egyházjogi értekezésnek mondja. Az evangélium írásának idején a közösséget foglalkoztató problémák nem voltak súlyosak és túlzottan nagy számúak. Ezért ez a ‘gyűjtemény’ nem elegendő ahhoz, hogy pontos képet rajzoljunk az eredetek vagy az apostolok egyházának jogi szerkezetéről. A fejezet csak néhány problémát tart szem előtt: a tekintély kérdését (1-5. v.),  A fejezet hangneme arra enged következtetni, hogy elsősorban lelkipásztori normákat vagy buzdításokat, és nem előírásokat vagy törvényeket tartalmaz.

Vö. W. Trilling, Düsseldorf, 1960.; ugyanő, 106-123. o.; W. Pesch, in BZ 7 (1963), 220-235. o.; ugyanő, Stuttgart, 1966.; P. Bonnard, in De Jésus aux Évangiles, Louvain, 1967., 130-140. o.; S. Légasse, in Jésus et l’enfant, i. m., 215-231. o.; W. G. Thompson, Roma, 1970.; R. Thysman, Gembloux, 1974., 74-82. o.

Az antologikus stílus akadályozza a gyűjtemény belső logikájának feltárását. Ezért a különféle szerzők nem értenek egyet a fejezet vázlatának és felosztásának kérdését illetően: P. Bonnard (i. m., 130. oldaltól) hat részre osztja (1-5.; 6-9.; 10-14.; 15-20.; 21-22.; 23-25.), W. Trilling (vö. i. m., 106-113.) négyre (1-5.; 6-14.; 15-20.; 21-35.), W. Pesch (i. m.) pedig kettőre: a gyermekekről és a kicsinyekről (1-14.), valamint a testvéri szeretetről (15-35.) szóló beszéd. W. G. Thompson (i. m., 20. oldaltól) inkább nyitva hagyja a kérdést, de a szöveg magyarázatában többé-kevésbé Bonnard felosztását követi: a nagyság, a botránkoztatás, az eltévedt juh, a kiengesztelődés és a megbocsátás. Ennek a felosztásnak eredetisége abban áll, hogy a 18. fejezetet és a 17, 22-27 részletét szoros egységben látja. Eszerint a perikopa a minden közösségi élet normájával, a szenvedés második megjövendölésével kezdődik. Az oktató szavak Péternek szólnak (17, 24-27), aztán a tanítványoknak (18, 1-20), majd újra Péternek (18, 21-35). Vö. i. m., 265-267. o.

A közösség, amely a beszéd alapján körvonalazódik, nem eszményi gyülekezet: az akarnokság, a nagyratörés és a hatalomvágy, a rossz példaadás, a legkisebb vagy a bűnös testvérek elhanyagolása, a versengés, az ellenszenv és a gyűlölet Krisztus követői között is megtalálható. Az evangélista Jézus szavait idézve ad tanácsokat e helytelenségek orvoslására.
Ám annak ellenére, hogy a lelkipásztor elsősorban a közösség árnyoldalai és hibái miatt szenved, a közösségi életből nem hiányoznak a pozitívumok, a fényes oldalak sem. Jézus és tanítása elevenen jelen van életükben (5. és 20. v.). Az egyház az ő nevében és imádság céljából gyülekezik egybe (19-20. v.), törődik a gyengébb testvérekkel (10. és 12-14. v.), harcol a botránkoztatás ellen (6-9. v.), a bűnösökkel való kiengesztelődésre (15-18. v.) és a feltétlen megbocsátásra ösztönöz (21-35. v.). Miként minden emberi közösséget, ezt is fogyatékosságok jellemzik, de mindent megtesznek orvoslásukra. Úgy látszik, mintha vezető nélküli gyülekezet volna, valójában azonban Jézus és az Atya nevében kovácsolódik egybe, aki védelmébe veszi a leggyengébbeket is (10. v.), megerősíti a közös döntéseket (18. v.), és meghallgatja a gyülekezeti imát (19. v.). Akarata a közösség számára törvény (14. v.). Ha a gyülekezetben nem is mutatkoznak kiemelkedő vagy a közösséget képviselő személyek, megtalálható benne valamiféle vonatkoztatási vagy vezérlő központ, amely megoldásokat ad a különféle problémákra (17-18. v.). Ez természetesen elsősorban lelkipásztori (12-14. v.), jóllehet jogi hatalommal is rendelkezik (18. v.). Lehetséges, hogy éppen az első evangélium szerzője a vezetője.
A ‘beszéd’ formai szempontból két részre oszlik: 1-14.; 15-35. Az első a «kisgyermek» illetve a «kicsiny» kifejezés köré fonódik, és a mennyei Atyára történő utalással zárul, aki nem akarja, hogy akár egyetlenegy is elvesszen a kicsinyek közül (14. v.).  A legégetőbb probléma a közösségi együttélés: a ‘helyek’ kérdése szinte az üdvözítő földi életének utolsó pillanatáig foglalkoztatta a tizenkettőt (vö. Lk 22,24). Különféle alkalmakkor már korábban is felszínre kerültek titkos vágyaik. Jézus kicsiny ‘figyelmetlensége’ vagy valamiféle más személytől kiinduló ügyeskedés elegendő volt ahhoz, hogy felkeltse a többiek irigységét (vö. a Zebedeus fiak anyjának kezdeményezésével kapcsolatos reakció: Mt 20,24). A szövegből nem válik világossá, hogy a szóban forgó vitát mi váltotta ki. Máté kiszakítja a kérdést történeti összefüggéseiből (vö. Mk 9,35), és általánosságban fogalmaz. Jézus a «tanítványokhoz», vagyis a «tizenkettőhöz» (vö. Mk 9,35) fordul, de az egész egyházat érintő témáról beszél. A «nagyobbat» a hierarchia és a lelkiség szempontjából kell érteni, vagyis arra vonatkozik, aki magasabb hivatalt tölt be vagy több figyelmet és tiszteletet érdemel. A «mennyek országa» jelentheti a helyi közösséget, de valószínűbb, hogy az egyházat kell érteni rajta a maga egyetemességében. A «ki a nagyobb a mennyek országában?» kérdés tehát azt jelenti, hogy ‘ki foglal el magasabb helyet a keresztény életben, kinek van nagyobb becsülete, tisztessége Isten és az emberek előtt.’

W. Trilling egyszerűen így fogalmaz: «Ki a nagyobb Isten előtt, azaz ki ér többet az ő szemében?» m., 21. o.). S. Légasse a következőket jegyzi meg: «a ‘nagy’ itt ugyanúgy, mint az Újszövetség sok más szövegében, azt jelenti, aki valamilyen erényben vagy hatalomban kiválóbb, kitűnőbb, mint a többi» (i. m., 221. o.). A héberben e szónak a (mester, nagy ember) kifejezés felel meg, amelyből a főnév is származik. A fejezet szövegkörnyezete azonban nem zsidóellenes polémiára utal, hanem a keresztény közösség tagjait megillető címre.

Jézus nem kánonjogi, hanem aszketikus választ ad. Szavait az ősi prófétákhoz hasonlóan jelképes cselekedettel kíséri. Ahhoz, hogy az ember az országba léphessen, benne maradhasson vagy érvényre juthasson, nem az élre kell törni, hanem irányt változtatni nem nagyzolni kell, hanem olyan kicsinnyé válni, mint a gyermekek. A felemelkedés előfeltétele az alázat. Az ajánlott szabály két fogalomhoz kapcsolódik. Ezek: az ‘irányváltás’ (3. v.) és a kicsinyek példájából látható (4. v.) ‘megalázkodás’ . Az irányt változtatni (gör. héb. vö. Iz 6,10) ige annyit jelent, mint visszatérni, útirányt változtatni, azaz megtérni. A metaforát félretéve: a gondolkodás‑ és a cselekvésmód gyökeres megváltoztatását jelenti. Az ember általában a földi dicsőség és nagyság eszménye alapján tájékozódik és halad előre. Ezért ha Isten színe előtt és országában akar érvényre jutni, irányt kell változtatnia. E fordulat megtételéhez alázatossá, személyes törekvések, igények és követelések nélküli kicsinnyé kell válnia.

P. Bonnard a «kicsinyek nagysága» szuggesztív címet adja e perikopának (i. m., olasz ford. 168. o.). S. Légasse «a valódi vallási nagyság kritériumáról» beszél. Jézus válasza többféle magatartást tart szem előtt: ‘meg kell térni’; olyanokká kell válni, mint a gyermekek (3. v.); hozzájuk hasonlóan meg kell alázkodni (4. v.), és úgy kell tekinteni rájuk, mint Krisztus tanítványainak prototípusaira. A két kulcskifejezést és általában a ‘megtérni’ és a ‘megalázkodni’ szavakkal fordítják. S. Légasse szerint a nem a szinonimája, hanem megőrzi eredeti jelentését (visszafordulni), és így annyit jelent, mint «szimbolikusan visszatérni az idő útján, megtagadni minden nagyságot a kicsinység megszerzése érdekében, amelynek a gyermek a legtökéletesebb mintája» (i. m., 221. o.). Ennek megfelelően a szó (biblikus használatban) nemcsak «alázatot» jelent, hanem átfogóbb és mélyebb kifejezésként magában foglalja a hitet és a szeretetet is. ‘Gyermekként megalázkodni’ elsősorban nem a gyermek alázatosságának ‘utánzását’ jelenti, hanem azt, hogy az ember azonos szintre helyezkedik vele. «A gyermekek fizikai szempontból kicsinyek, ezért jelképei azoknak, akik Krisztus tanítványaivá akarnak válni, mert ezek is kicsinyek a ‘szívükben’» (i. m., 229. o.).

A hegyi beszédben Jézus azt kérte hallgatóitól, hogy sajátítsák el a szegények magatartását, most pedig azt javasolja, hogy tegyék magukévá a gyermekek lelkületét. E kérés tágabb körű, mint az előző, de lényegét tekintve ugyanaz. A gyermek lelkében megtalálhatók a keresztény üzenet befogadásához szükséges alapfeltételek. A kisgyerek természeténél fogva egyszerű, alázatos és engedékeny. Olyan, mint az üres lap, amely mindent befogad, vagy mint a képlékeny anyag. Mindent elhisz, nem vitatkozik, és nem törekszik semmire. Nem fakad ki, nem aggódik önmagáért, és nincsenek saját elgondolásai: ezért engedékeny, alkalmazkodó és alakítható, vagyis törtetés és becsvágy nélküli lény. A mennyek országába való belépéshez ilyen magatartás szükséges. «Jaj a gazdagoknak» — mondotta Jézus (vö. Lk 6,24). Most pedig hozzáteszi: ‘jaj a nagyoknak’, az ‘okosoknak’ és a ‘hatalmasoknak’. Az általa hirdetendő üzenet paradox jellegű, ezért csak azok tudják befogadni, akik lemondanak saját el-gondolásaikról és személyes érdekeikről. Nem önmagukban, hanem Istenben és az ő szavában kell bízniuk.
E meghirdetések közben Jézus a tanítványokra is gondol, de elsősorban az ellenfelekre, a törvény mestereire, az írástudókra és a farizeusokra, akik megittasulva saját teológiai tudásuktól nem képesek elfogadni az ő üzenetét. Túl sok dolgot megértenek, és ez ebben az esetben rosszabb, mintha semmit sem fognának fel. A kereszténységben nem az jut előnyhöz, aki nem tud ‘értelmesen érvelni’, hanem az, aki a gyermekekhez hasonlóan le tud mondani saját érveiről. A Mt 11,25-ben Jézus hálát ad az Atyának, hogy a kicsinyeknek tárta fel országának titkait, és elrejtette a bölcsek elől. Ugyanez a gondolat húzódik meg a jelenlegi állítások hátterében is. Minél jobban kiüresíti magát a teremtmény, annál alkalmasabbá válik arra, hogy Isten betöltse és használja őt. Alapjában véve ez a gyermeki lelkület, amely nem azonos a gyermeteg magatartással, mint ahogy a lelki szegénység sem szellemi fogyatékosságot jelent, hanem bizakodó és feltétlen ráhagyatkozást Istenre. A részlet a keresztény életeszmény legmerészebb és leginkább zavarba ejtő megfogalmazásait tartalmazza.

Vö. H. Schürmann, m., 171. o. A 23, 8-12 szavai ugyanilyen helyzetet tartanak szem előtt. Ezek is elutasítják a címeket, a megtisztelő megszólításokat, vagyis ellentétben állnak a farizeusok becsvágyával. A ‘naggyal és a kicsinnyel’ kapcsolatos rabbinikus irodalmi vita (ha nem is esik egybe ezzel) Máténál másutt is visszhangra talál (vö. W. Trilling, m., 109-110. o.).

Ezek az utalások bepillantást engednek az ősegyház összetételébe is: a gyülekezet tagjai nem nagy és hatalommal rendelkező személyek, hanem alázatos, gyenge és segítségre szoruló emberek (vö. 10. v.). A beszéd elővételezi a királyi menyegzőre egybegyűjtött vakokról és nyomorult emberekről szóló példázatot (vö. 22,10), illetve Pál leírását a korintusi közösségről, amelyben nem a tanult, a nemes vagy a hatalommal bíró emberek járnak az élen, hanem a legalacsonyabb rangú személyek. Az ország embereinek legfontosabb jellemzője nem a nagyság (vö. 1 Kor 1, vagy a hatalom, hanem az alázat 4. v.). Ez állapot, de még inkább valamiféle belső magatartás, és ebben rejlik a közösségi kapcsolatok titka. A kicsinyek Krisztus igazi tanítványai és a közösség valódi tagjai, mert nem gördítenek akadályt az Isten országának befogadása és építése elé. Csak a kicsiny ember tud együtt élni a «kicsinyekkel». A hegyi beszédben (5,3) Máté a szegények egyházát helyezi előtérbe, a közösségi beszédben a kicsinyek gyülekezetét mutatja be, amely az előbbi folytatása és kibővítése.

Utalhatunk egy rabbinikus mondásra, amely megvilágítja az evangéliumi ‘kicsinység’ vagy kiskorúság témáját: «Aki a Tóra kedvéért kicsinnyé válik ebben a világban, nagy lesz az eljövendő országban; aki a Tóra miatt szolgává lesz e földön, szabad lesz az eljövendő világban» 85-től). Vö. L. Sabourin, i. m., 812. o.

(18, 5-11)
(Mk 9, 42-50; Lk 9,48)
5.	«És aki befogad egy ilyen kisgyermeket az
én nevemben, az engem fogad be.
…
A kicsinyek nem egyedüli tagjai a keresztény közösségnek, de ők szorulnak leginkább segítségre és oltalomra. Nem annyira életkoruk miatt kicsinyek, mint ahogyan ezt a Mk 9,42 alapján gyaníthatnánk, hanem elsősorban lelki érettségük szempontjából. Olyanok, mint a fejlődésben levő gyermekek, akik jóravalók, de talán korlátozott képességűek. Vita nélkül elfogadták az evangéliumot, de lehetséges, hogy nem mélyültek el benne. Az evangélista velük kapcsolatban fogalmaz meg lelkipásztori tanácsot. Mindenekelőtt arra a kötelességre emlékeztet, hogy be kell őket fogadni (5. v.). E befogadás nem csupán az evangéliumi misszionáriusok esetében elvárt szívélyes vendégfogadást jelenti (vö. 10, 40-42; Mk 9,37; Lk 9,48), hanem azt, hogy aggódó gondoskodással kell körülvenni a közösség leggyengébb tagjait. Az evangélista nem általánosságban beszél, hanem nehézségekkel küszködő különféle személyeket tart szem előtt (5. 6. 10. és 12. v.). A közösségben ezeknek az embereknek kell előnyben részesülniük: a többieknek, a sokaságnak kell figyelnie rájuk, és nem fordítva. A keresztény közösség biztonságának és tekintélyének érdekében nem olvasztja magába a személyeket, hanem feláldozza önmagát és nyugalmát tagjainak (elsősorban a legtörékenyebb embereknek) javáért. Mindenkor érvényes az ‘egy mindenkiért’ jelszó, az evangélista azonban a ‘mindenki egyért’ elvet helyezi az első helyre. A 10,40-ben Jézus azt mondja, hogy aki a misszionáriust befogadja, őt fogadja be. Most ezt megerősíti azzal, hogy ha valaki az ő nevében figyelmet tanúsít a gyengébb tanítvány iránt, ezt úgy tekinti, mintha vele tette volna (5. v.). Ráadásul azonosítja magát a «kicsinyekkel», azaz a legelfeledettebb és a lelkileg legbizonytalanabb tanítványokkal. Ő éppúgy megtalálható bennük, mint ahogyan a 11,29 szerint a szegényekben és az alázatos szívű emberekben. Ha valaki jót tesz a legkisebb tanítvánnyal, ezt Jézusnak teszi, aki a megvetett, az ínséget szenvedő és a szegény embereknek előbb tette meg e szolgálatot, amikor jogaik visszaállítása érdekében egészen a halálig védelmezte ügyüket. A ‘Krisztus nevében’ eljárni kifejezés végső fokon annyit jelent, mint személyének, parancsának engedelmeskedve cselekedni.
A ‘befogadás’ konkrétabb módon azt jelenti, hogy az ember nem tesz rosszat a gyengébbeknek, nem akadályozza vagy nehezíti hitüket (6. v.). Megbotránkoztatni közülük valakit annyi, mint rossz példával megzavarni egyszerűségüket vagy igaz voltukat, illetve elszakítva őket Krisztustól olyan kritikát gyakorolni, amely megzavarja lelküket. A gyengébb testvérek hitének rombolása az ember által elkövethető legsúlyosabb bűnök közé tartozik. Ezért van az, hogy Jézus méltatlankodva kárhoztatja a botrányok okozóit, vagyis azokat, akik országában az evangéliummal ellentétes tanítást hirdetnek.
…”

A felhasznált fordítások forrása általában a () A kivételek esetén forrás külön jelölve.

LXX/Greek New Testament:
Mt 18.1
jEn ejkeivnh thÖ wJvra proshÖlqon oiJ maqhtai; twÖ jIhsouÖ levgonte", Tiv" ajvra meivzwn ejsti;n ejn thÖ basileiva twÖn oujranwÖn_
Mt 18.2
kai; proskalesavmeno" paidivon ejvsthsen aujto; ejn mevsw aujtwÖn
Mt 18.3
kai; eijÖpen, jAmh;n levgw uJmiÖn, eja;n mh; strafhÖte kai; gevnhsqe wJ" ta; paidiva, ouj mh; eijsevlqhte eij" th;n  basileivan twÖn oujranwÖn.
Mt 18.4
oJvsti" oujÖn tapeinwvsei eJauto;n wJ" to; paidivon touÖto,  ouJÖtov" ejstin oJ meivzwn ejn thÖ basileiva twÖn oujranwÖn.
Mt 18.5
kai; oJ;" eja;n devxhtai eJ;n paidivon toiouÖto ejpi; twÖ ojnovmativ mou, ejme; devcetai.
Vulgata:
Mt 18.1
in illa hora accesserunt discipuli ad Iesum dicentes quis putas maior est in regno caelorum
Mt 18.2
et advocans Iesus parvulum statuit eum in medio eorum
Mt 18.3
et dixit amen dico vobis nisi conversi fueritis et efficiamini sicut parvuli non intrabitis in regnum caelorum
Mt 18.4
quicumque ergo humiliaverit se sicut parvulus iste hic est maior in regno caelorum
Mt 18.5
et qui susceperit unum parvulum talem in nomine meo me suscipit
Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):
Mt. 18,1
Abban az órában odamentek a tanítványok Jézushoz, és megkérdezték tőle: „Ki a nagyobb a mennyek országában?”
Mt. 18,2
Jézus odahívott egy kisgyermeket, közéjük állította,
Mt. 18,3
és ezt mondta: „Bizony, mondom néktek, ha meg nem tértek, és olyanok nem lesztek, mint a kisgyermekek, nem mentek be a mennyek országába.
Mt. 18,4
Aki tehát megalázza magát, mint ez a kisgyermek, az a nagyobb a mennyek országában.
Mt. 18,5
És aki befogad egy ilyen kisgyermeket az én nevemben, az engem fogad be.
Protestáns revideált újfordítás saját variánsa:
18^1 Abban az órában odamentek a tanítványok Jézushoz, és megkérdezték tőle: „Ki a nagyobb a mennyek országában?” ^2 Jézus odahívott egy kisgyermeket, közéjük állította, ^3 és ezt mondta: „Bizony, mondom néktek, ha meg nem tértek, és olyanok nem lesztek, mint a kisgyermekek, nem mentek be a mennyek országába. ^4 Aki tehát megalázza magát, mint ez a kisgyermek, az a nagyobb a mennyek országában. ^5 És aki befogad egy ilyen kisgyermeket az én nevemben, az engem fogad be.
Károli (revideált):
Mát. 18,1
Abban az órában menének a tanítványok Jézushoz, mondván: Vajjon ki nagyobb a mennyeknek [Márk 9,33. 34.  Luk. 9,46. 22,24.] országában?
Mát. 18,2
És előhíván Jézus egy kis gyermeket, közéjök állítja vala azt,
Mát. 18,3
És monda: Bizony mondom néktek, ha meg nem tértek és olyanok nem lesztek mint a kis gyermekek, semmiképen [rész 19,14.  Márk 10,15.  Luk. 18,17.] nem mentek be a mennyeknek országába.
Mát. 18,4
A ki azért megalázza magát, mint ez a kis gyermek, az a nagyobb a mennyeknek országában.
Mát. 18,5
És a ki egy ilyen kis gyermeket befogad az én nevemben, [rész 10,40. 25,40.  Luk. 9,48.  Márk 9,37.  Ján. 13,20.] engem fogad be.
Szent István Társulati Biblia:
Az evangéliumi egyszerűség
Mt 18,1
Abban az időben történt, hogy odamentek Jézushoz a tanítványok és megkérdezték tőle: „Ki a legnagyobb a mennyek országában?”
Mt 18,2
Odahívott egy gyereket, közéjük állította,
Mt 18,3
s azt mondta: „Bizony mondom nektek, ha nem változtok meg, s nem lesztek olyanok, mint a gyerekek, nem mentek be a mennyek országába.
Mt 18,4
Aki tehát megalázza magát, mint ez a gyerek, az a legnagyobb a mennyek országában.
Mt 18,5
Aki befogad egy ilyen gyereket a nevemben, engem fogad be.
Káldi Biblia:
Mt 18,1
Azon órában a tanítványok Jézushoz járulának, mondván: Kit tartasz nagyobbnak mennyeknek országában? * [Márk 9,33. Luk. 9,46.]
Mt 18,2
És magához híván Jézus egy kisdedet, közéjök állitá őt, [Máté 19,14.]
Mt 18,3
és mondá: Bizony mondom nektek, ha meg nem tértek, és nem lesztek, mint a kisdedek, nem mentek be mennyeknek országába. * [Kor. I. 14,20.]
Mt 18,4
A ki tehát megalázza magát, mint e kisded, az nagyobb mennyeknek országában. *
Mt 18,5
És a ki befogad egy ilyen kisdedet az én nevemben, engem fogad be. *
Káldi Neovulgáta Biblia:
Mt 18,1
Abban az órában a tanítványok odajöttek Jézushoz és azt mondták: »Ki a legnagyobb a mennyek országában?«
Mt 18,2
Erre ő odahívott egy kisgyereket, közéjük állította
Mt 18,3
és így szólt: »Bizony, mondom nektek: ha meg nem tértek és nem lesztek olyanok, mint a kisgyerekek, nem mentek be a mennyek országába.
Mt 18,4
Aki ugyanis kicsivé lesz, mint ez a gyermek, az a legnagyobb a mennyek országában.
Mt 18,5
És aki befogad egy ilyen kisgyereket az én nevemben, engem fogad be.
Aranyos Biblia:
A’kisdedeknek követendö példájok: az Egyházi fenyíték rendeltetése.
Mát. 18.1
Azon [Luk. 9:46.] órában menének ö hozzá a’ tanítványok, ezt mondván: Kitsoda nagyobb a’mennyeknek országában?
Mát. 18.2
Es mikor egy kis gyermeket szólított vólna-elö Jésus, állatá azt ö eleikbe.
Mát. 18.3
Es [Al. 19:14. 1 Kór. 14:20.] monda: Bizony mondom néktek, ha meg nem tértek, és ollyanok nem lésztek mint a’kis gyermekek, semmiképen nem mentek-bé a’mennyeknek országába.
Mát. 18.4
Valaki azért megalázza magát, mint e’kis gyermek, az a’mennyeknek országában legnagyobb.
Mát. 18.5
Es valaki egy illyen gyermeknek gondját felvészi az én nevemben, énnékem vészi-fel gondomat.
Luther Biblia:
Mt 18,1
Zu derselben Stunde traten die Jünger zu Jesus und fragten: Wer ist doch der Größte im Himmelreich?
Mt 18,2
Jesus rief ein Kind zu sich und stellte es mitten unter sie
Mt 18,3
und sprach: Wahrlich, ich sage euch: Wenn ihr nicht umkehrt und werdet wie die Kinder, so werdet ihr nicht ins Himmelreich kommen. [Kap 19,14]
Mt 18,4
Wer nun sich selbst erniedrigt und wird wie dies Kind, der ist der Größte im Himmelreich.
Mt 18,5
Und wer ein solches Kind aufnimmt in meinem Namen, der nimmt mich auf. [Kap 10,40]
King James:
Mat. 18,1
At the same time came the disciples unto Jesus, saying, Who is the greatest in the kingdom of heaven?
Mat. 18,2
And Jesus called a little child unto him, and set him in the midst of them,
Mat. 18,3
And said, Verily I say unto you, Except ye be converted, and become as little children, ye shall not enter into the kingdom of heaven.
Mat. 18,4
Whosoever therefore shall humble himself as this little child, the same is greatest in the kingdom of heaven.
Mat. 18,5
And whoso shall receive one such little child in my name receiveth me.

Mt 18,1
A ce moment les disciples s'approchèrent de Jésus et dirent: "Qui donc est le plus grand dans le Royaume des Cieux?"
Mt 18,2
Il appela à lui un petit enfant, le plaça au milieu d'eux
Mt 18,3
et dit: "En vérité je vous le dis, si vous ne retournez à l'état des enfants, vous n'entrerez pas dans le Royaume des Cieux.
Mt 18,4
Qui donc se fera petit comme ce petit enfant-là, celui-là est le plus grand dans le Royaume des Cieux.
Mt 18,5
"Quiconque accueille un petit enfant tel que lui à cause de mon nom, c'est moi qu'il accueille.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/