Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2005. január 28. 3:01
Tárgy: Mt 13,10-17. - Titokország - Hatvanad

Kedves ’Titokkeresők’!

Jelenleg csak a szűkebb ’törzsanyagra’ futotta. Hétvégén konfirmandus hétvégén más (kon)textus alapján prédikálok, ezért tovább nem is fogom már fejleszteni az összeállítást. Azért postázom, remélve, hogy így is segítséget jelenthet.

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Mt 13,10-17.
(Vö.: Mk 4,10-12,25; Lk 8,9-10,18.) A tanítványok kérdésére, miért beszél példabeszédekben, Jézus Izajás jövendölésére hivatkozik (6,9-10). Ebből megtudjuk, hogy aki jóindulattal hallgatja a beszédet, megérti. Ebben a jövendölésben a meg nem értés úgy van feltüntetve, mintha Isten ezt szándékolná. Azonban tudni kell, hogy a zsidók mindent, a másodlagos és harmadlagos okokat is az első okra, Istenre vezettek vissza.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Mt 13,11
Mivel ti fogékonyak vagytok az én titokteljes tanításaimra, készséges hitetek van, s épen azért azokat megértitek; ezek pedig ama fogékonysággal nem bírnak. Krisztus azt akarja mondani: A legalkalmasabb tanításmód hivőkre és hitetlenekre nézve a hasonlatok által való előadás. A hivők nem ijednek vissza a képes előadás nehézségeitől, hanem annál mélyebben hatnak be, és Isten őket annál jobban megvilágosítja. A hitetlenek pedig az igazságot rejtő képek határozatlan és rejtélyes voltánál fogva, gátolva vannak azt szidalmazni és gyalázni (vesd össze: Máté 7,6.), a nélkül, hogy el volna tőlök véve a lehetőség, hogy azok értelmébe behassanak, ha ezt komolyan és Isten kegyelmével akarják. Vesd össze: Máté 11,25.
Mt 13,12
a kinek fogékonysága, készséges hite van az isteni tanításhoz, az ilyen az ismeretben fokonkint fog haladni; a kiben pedig nincs meg e fogékonyság, attól még az a csekély világosság is, melylyel bír, elvétetik, úgy, hogy az igazságra nézve mindinkább elvakúl. Valamint a természeti, úgy az erkölcsi világban sehol sincs megállapodás; valamint a jó, úgy nő a rosz is, és megállani, már annyi, mint visszaesni.
Mt 13,13
mivel a fogékonytalanság és hitetlenség állapotában vannak, melyben az ember azt véli, hogy lát, pedig nem lát; azt hiszi, hogy ért, pedig nem ért. Mivel ily állapotban vannak, ehhez alkalmazottnak kell lenni a tanításmódnak is. A példabeszédekben, az, kinek fogékonysága nincs az igazságra, csak az elbeszélt eseményt érti, de nem a természetfölötti igazságot, mely az által eléadatik. Lásd 4-ik jegyz.
Mt 13,15
Nem akarnak hallani és látni, így tehát az igazságra és megtérésre nem juthatnak.
Mt 13,16
De boldogok vagytok ti, hogy nem csupán külsőleg nézitek csodáimat, mint a farizeusok, és külsőleg halljátok igéimet, hanem fogékonysággal és készséges hittel is bírtok az én életem és tanításom fölfogására és megértésére.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Mát. 13,1–23. A magvető példázata (Mk 4:1–20; Lk 8:4–15.18).
A 13. rész szerkezete Mt önálló alkotása, magva a magvető példázata. A részek tartalmi összefüggésének célja az, hogy a sorrend könnyen emlékezetben tartható legyen. A rész hét példázatból és ezekhez fűződő tanításokból áll. A példázat mint kifejezési forma zsidó gyökerű (héb. mášál), a rejtett értelmű, közvetett kifejezés minden formáját jelenti. Az Újszövetségben a példázat (parabolé, paroimia) lehet: általános érvényű összehasonlítás, történeti formájú (tipikus vagy egyszeri érvényű) elbeszélés, követendő vagy kerülendő magatartást szemléltető történet, rövid mondás (hasonlat, metafora, jelkép, szólás-mondás, közmondás, jelszó, találós kérdés vagy mese) és allegória. A példázat bevezetése sokféle, de mindig arra utal, hogy folyamatok, cselekvések, nem rész-mozzanatok egybevetéséről van szó. Ez kizárja az allegorizáló magyarázatot. Jézus egész tanítása parabolikus jellegű, formájában is sokkal több tanítása példázatos, mint gondolnók. Példázatai mindig konkrét helyzetben hangzanak el; ebből nem szakíthatók. Isten országáról úgy szólnak, mint ami eljövendő, de Krisztusban már jelen van. A példázatos tanítás célja kettős: egyrészt magyaráz és megvilágít, amikor Isten országának dolgait földi viszonylatokhoz hasonlítja; másrészt elrejti a mélyebb értelmet, és ezzel próbára teszi hallgatóit. Csak azok értik meg, akik szívük szerint egyetértenek az összehasonlításban világossá váló tartalommal. A példázatnak, mint általában a hasonlatnak, három eleme van: a tartalom (a hasonlított dolog, primum comparationis), a képanyag (secundum c.) és a kettő közös vonása (tertium c.): a tertium comparationis szabja meg a példázat érvényességi körét, így a példázatok magyarázatában nem mehetünk túl ezen a körön, mert akkor magyarázat helyett belemagyarázást adunk. Ez is tiltja az allegorizálást. {
} A rész elején megtudjuk, hogy Jézus elhagyta az előző történet színhelyét. A keret kitágul: óriási tömeg jelenik meg Jézus körül, ő pedig egy hajóból ülve tanítja hallgatóit. Így jut el szava minden hallgatójához; akik a tóparti földek között állnak, miközben Jézus látja ezeket a földeket, amelyeknek természetrajza adja a példázatok egy részének képanyagát. Első példázatát bevezetés nélkül, egyszerű szavakkal, de sajátos prófétai lendülettel mondja el Jézus. A példázat megértéséhez tudnunk kell, hogy Palesztinában csak a vetés után szántottak, és nem boronáltak. Ezért vet a magvető az útra is: szántáskor visszaszerzi a jövő évi vetés számára az önkényesen kitaposott ösvényt. Ezért vet a sziklás földbe is: csak szántáskor tűnik ki, hogy nagyon vékony földréteg van csupán a palesztinai talajban mindenütt jelen levő szikla fölött. Ezért vet a tövises gyomnövények közé is: arra számít, hogy szántáskor ezeket bele forgatja a földbe. A ‘normális’ vetési mód ábrázolásában a példázatnak az a vonása mutatkozik meg, hogy sokszor ott van a legfontosabb mondanivalója, ahol a megszokottól elütő, túlzó mozzanatot tartalmaz. Túlzás az, hogy mennyire kevés mag jut a terméshez szükséges jó földbe. Túlzás az is, hogy ezek a magvak milyén hihetetlenül nagy termést hoznak. A befejezés ünnepélyes: Jézus tanításának egyedülálló jelentőségét emeli ki, amelynek eszkhatológikus élét itt ebbe az ősi, IzráeI számára annyira sokatmondó képbe öltöztette. {
} A helyszín valószínűleg változik, de erről az elbeszélés nem tesz említést: Jézus kiszállhatott a hajóból, és tanítványai odamennek hozzá. Kérdésükre válaszolva ismerteti velük a példázatos tanítás célját. A tanítványoknak Isten megadta azt a lehetőséget, hogy elfogadják (gnónai ‘elismerni’) Isten országának titkát, az emberi értelemnek ellentmondó lényegét. Ehhez tartozik az is, hogy aki kapott javaival hűségesen sáfárkodik, az egyre többet kap; de aki önzően jogos birtokának tartja azt a keveset, amije van, az nem kap többet: így végül semmivé foszlik, amit a magáénak hitt, és kitűnik róla, hogy hamis látszat volt. A prófétai idézet (Ézs 6:9–10 LXX) arról szól, ami Jézus földi élete során Izráelben valósággá válik. A megkeményedett szívű nép értetlensége kárhozatának forrásává válik, míg a tanítványokat fogékonyságuk örök boldogsággal jutalmazza. Olyasminek váltak részeseivé, amit előttük járt nemzedékek hőn óhajtottak, de nekik nem adatott meg. {
} A magvető példázatának értelmező megismétlése zárja a részletet. Mag és föld, az ige és az igét hallgató ember szíve elválaszthatatlan egység ebben. Az útra hullott mag sorsa arra utal, hogy van, aki meghallja ugyan az igét, de a démoni erők nem engedik, hogy meggyökerezzék szívükben, az igehallgatásnak semmilyen eredménye nincs. A sziklás talajra hullott mag sorsa arról szól, hogy a felszínes hallgató nagy örömmel hallgatja az igét, de nincsen benne tartós hatása: a legelső próba hatására hűtlenné válik a hallottakhoz. A tövisek magva a felnövő új vetéssel együtt kél ki, és elfojtja ezt: így fojtja el az aggodalmaskodás vagy földi jólét hajszolása a hallott igét azokban, akik ilyen utakon járnak. A jó földbe hullott mag azt az esetet példázza, amikor az ige fogékony, engedelmes szívre talál, és ezt eredménye, a gazdag, túláradó bőségű termés igazolja. Mindezekből azt kell megérteniük a hallgatóknak, hogy Isten országa elenyészően jelentéktelen földi kezdet után jut majd el csodálatos mennyei hatalmára és dicsőségére. Ha nagyon kicsinek és erőtlennek látszik Isten országa földi életünk idején, akkor sem szabad csüggednünk: Isten szabta eléje ezt az utat.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):
„8. A PÉLDÁZATOK (Mt 13)
A példázat a sémi expressio [= kifejezésmód] terméke, éppúgy mint a dialógus [= párbeszéd] vagy a diatribé [= vitabeszéd] a görögé. Szemléletes, epikai [= elbeszélő] forma, oktató és gyakorlati. Különösen alkalmas a társalkodó igehirdetésre. Jézus nagyon szerette. Legtöbb mondanivalóját példázatokban mondotta el.
A példázat elbeszéléssé szélesített hasonlat, amelyben egy hétköznapi esemény szellemi erkölcsi tanítást világosít meg. Abban különbözik az allegóriától [= képletes, rejtett ábrázolás], hogy emennél a szemléletes az elvontnak jelképe; a példázatnál a kettő között csak hasonlóság van. Ez sokszor nagyon éles és mellette az egész képsor lehet egymásra egészen közömbös.
Máté 13. része hét példázatot közöl, ebből Márk hármat mond el a megfelelő helyen. Mindeniknek a tárgya Isten Országa, terjedése, értéke, sorsa. Mindenik a messiási titkot foglalja magában, ti. azt, hogy a Názáreti Jézus a Messiás, de nem tudja a világ. Isten Országa már megjelent közöttünk, de az emberek nem veszik észre, csak a tanítványok, a beavatottak, a hívők látják. Jézus azért is beszél példázatokban — ez a Szentlélek chifre-je [= rejtjele] — , hogy akik nincsenek elhíva, ne értsék; akiknek adatott megértsék. De nem kell valami esoterikus [= titkos, csak beavatottaknak érthető] tanra gondolni, amihez különös tudás vagy elmeél volna szükséges, hiszen annyiszor megmondatott: a kicsinyek, a gyermekek, az együgyűek, a lelki szegények első hallásra megértik, de a tudósok, a bölcsek soha. — Akinek van, annak adatik, és bővelkedik; de akinek nincs, az is elvétetik tőle, amije van. Akinek van érzéke, akinek van hite, aki el van híva: ehhez az eleveelrendelt fogékonysághoz megkapja a teljes kijelentést; akiből hiányzik ez az érzék, lassanként elveszíti minden emberi bölcsességét, s ott végzi, ahol a Prédikátor könyve.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):
„13:10-17 (Mk 4:10-12; Lk 8:9-10). A tanítványok azonnal észrevették, hogy változás állt be Jézus tanítási módszerében. Odamentek hozzá, és megkérdezték tőle, hogy miért beszél példázatokban. Az Úr három indokot említ. Először is azért beszél példázatokban, hogy folytassa az igazságok felfedését a tanítványok számára (Mt 13:11-12.a). Jézus megismertette velük a mennyek országának titkait. A ‘titok’ kifejezés az Újszövetségben olyan igazságra vonatkozik, amely nem lett felfedve az Ószövetségben, de most kinyilatkoztatásra kerül azok számára, akik hallgatják.
Vajon miért használja Máté olyan sokszor a ‘mennyek országa’ kifejezést, amikor Márk, Lukács és János csak az ‘Isten országáról’ beszélnek és sohasem említik a ‘mennyek országát’? Egyes bibliakutatók szerint a ‘menny’ kifejezés finomabb formája volt az Istenre való utalásnak a zsidók között, akik gyakran tiszteletből nem ejtették ki azt a szót, hogy ‘Isten’. Ennek ellenére Máté alkalmanként mégis használja az ‘Isten országa’ megnevezést (12:28; 19:24; 21:31, 43). Az ‘Isten’ szót pedig majdnem 50-szer említi írásában. Úgy tűnik, hogy Máté valamilyen különbségre akart utalni a kétféle kifejezéssel. Meg nem tért emberek sohasem tartoznak bele az ‘Isten országába’, de a ‘mennyek országában’ megtalálhatók a megváltottak, és azok is, akik hívőknek tartják magukat, de nem azok. Ez tűnik ki a búza és a konkoly példázatából (lásd a 13:24-30. 36-43 magyarázatait), a mustármag példázatából (lásd a 31-35. versek magyarázatát) és a hálóról szóló példázatból (lásd a 47-52. versek magyarázatát).
Jézus mindaddig szándékosan nem beszélt semmiféle titokról a mennyek országával kapcsolatban, amíg a nemzet el nem döntötte, hogyan viszonyul hozzá. Ez a döntés akkor született meg, amikor a nép vezetői sátáninak tulajdonították Jézus isteni erejét (9:34; 12:22-37). Ezután fedett fel Jézus néhány olyan tényt, amelyek nem találhatók meg az Ószövetségben földi uralkodásával kapcsolatban. Sok ószövetségi próféta előre megjövendölte, hogy a Messiás megszabadítja majd Izráel népét, és megalapítja országát ezen a földön. Jézus eljött, és felajánlotta az új országot (4:17), de a nemzet elutasította őt (12:24). Mi lesz az Isten országával, ha megtörtént ez az elutasítás? Jézus felfedte az országra vonatkozó titkokat, amikor elmondta, hogy egy egész világkorszak veszi kezdetét attól fogva, hogy Izrael elutasította a Királyt, egészen addig, míg később a maradék elfogadja őt.
Másodszor, Jézus azért beszélt példázatokban, hogy elrejtse az igazságot a hitetlenek elől. A tanítványok megérthetik a királyság titkait, de rejtve marad a vallási vezetők elől, akik elutasították őt (13:11.b), azoknak nem adatott meg. Sőt, ezután már az sem lesz világos előttük, amit korábban tudtak. Így a példázatokban való tanításban ítélet is volt. Jézus továbbra is ugyanannyi emberrel beszélt, mint korábban, de most már példázatokban tanította őket, a tanítványokat pedig félrevonta, és előttük teljesen kifejtette szavainak értelmét.
Harmadszor azért is beszélt példázatokban, hogy beteljesedjen az Ézs 6:9-10. Amikor Ézsaiás megkezdte szolgálatát, Isten megmondta neki, hogy az emberek nem fogják megérteni üzenetét. Jézus is hasonló fogadtatásra talált, amikor hirdette Isten beszédét. Sokan látták és hallották, de nem fogták fel igazán szavait. Látván láttak, de nem ismertek (Mt 13:13-15).
Ezzel szemben boldogok a tanítványok, mert az a kiváltságuk, hogy a szemük lát (értik az igazságokat), és a fülük hall (16.v.). Ezeket az igazságokat szerették volna megérteni az ószövetségi emberek (17.v., vö. 1Pt 1:10-11). Jézus tanítványai ugyanazokat az igazságokat hallották, amiket a nép vezetői, de a két csoport teljesen eltérően viszonyult ugyanazokhoz az igazságokhoz. A tanítványok láttak és hittek; a népvezérek láttak és elutasítottak. Mivel ezek a vezető emberek elfordultak a kapott világosságtól, Isten nem adott számukra további felvilágosítást.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):
„B) A példázatok célja (13,10-17)
13,10 A tanítványoknak fejtörést okozott, hogy az Úr az emberekhez a példázatok leplezett nyelvezetén beszélt. Ezért arra kérték, hogy magyarázza meg példázatait.
13,11 Válaszában Jézus különbséget tett a hitetlen tömeg és a hívő tanítványok között. A tömeg, a nemzet keresztmetszete, nyilvánvalóan elutasította Őt, bár elutasításuk nem volt teljes egészen a keresztig. Nekik nem adatott meg, hogy értsék a menny királyságának titkait, miközben igazi követői segítséget kaptak, hogy megérthessék.
A titok az ÚSZ-ben olyan tény, amely azelőtt soha nem volt ismeretes az emberek előtt, amelyet ember sohasem ismerhetett meg isteni kijelentés nélkül, de most feltárult. A királyság titkai mindeddig ismeretlen igazságok voltak a királyság ideiglenes formájával kapcsolatban. Az a tény, hogy a királyságnak lesz ideiglenes formája, mostanáig titok volt. A példázatok a királyságnak néhány jellegzetes tulajdonságát írják le az alatt az idő alatt, amíg a király távol lesz. Bizonyos emberek ezért ezt így nevezik: ‘a királyság titkos formája’; nem mintha bármi is titkos lenne vele kapcsolatban, hanem egyszerűen azért, mert ezelőtt sohasem volt ismeretes.
13,12 Önkényesnek tűnik, hogy ezeket a titkokat nem ismerheti meg a sokaság, csak a tanítványok. De az Úr megadja az okát: ‘Mert akinek van, annak adatik, és bővölködik, de akinek nincs, az is elvétetik tőle, amije van’. A tanítványok hittek az Úr Jézusban; ezért nekik több lehetőség adatott. Elfogadták a világosságot; ezért több világosságot fognak kapni. Másrészt viszont a zsidó nemzet elvetette a világ világosságát; ezért egyrészt el voltak zárva a több világosságtól, másrészt azt is elveszítették, amijük volt. Az elutasított világosság megtagadott világosság.
13,13 Matthew Henry a példázatokat a felhő‑ és tűzoszlophoz hasonlítja. Izráelnek világított, miközben összezavarta az egyiptomiakat. A példázatok feltárulnak azoknak, akik őszintén érdeklődnek, de ‘csak ingerlik azokat, akik ellenségesek Jézussal szemben’.
Tehát nem az Úr szeszélyéről volt szó, hanem egyszerűen az egész életbe beleépülő elv alkalmazásáról. A szándékos vakságot ítéletes vakság követi. Ezért beszélt Jézus a zsidóknak példázatokban. Woodring, H. C. ezt így fejezi ki: ‘Mivel nem volt meg náluk az igazság szeretete, nem kapták meg az igazság világosságát’. Azt vallották, hogy látnak, vagyis járatosak az isteni igazságban, de a megtestesült igazság ott állt előttük, és elszántan elutasították, hogy meglássák. Azt vallották, hallják Isten szavát, de Isten élő Igéje ott volt közöttük, és nem engedelmeskedtek neki. Nem akarták megérteni a testté létel csodálatos tényét; ezért a megértés lehetősége elvétetett tőlük.
13,14-15 Az Ézs 6,9-10 próféciája valóban beteljesedett. Izráel szíve megkövéredett, és fülük érzéketlenné vált Isten hangjára. Szándékosan megtagadták, hogy szemükkel lássanak. Tudták, hogy ha láttak, hallottak, értettek és megtértek volna, Isten meggyógyította volna őket. De betegségükben és szükségükben elutasították a segítségét. Ezért az volt a büntetésük, hogy halljanak, de ne értsenek, és nézzenek, de ne lássanak.
13,16-17 A tanítványok kiváltsága hatalmas volt, mert láthatták azt, amit azelőtt senki. Az ÓSZ prófétái és igaz emberei kívántak akkor élni, amikor a Messiás megérkezik, de vágyaik nem teljesültek. A tanítványok abban a szerencsében részesültek, hogy a történelem fordulópontján élhettek, hogy lássák a Messiást, hogy tanúi legyenek csodáinak, és hallhassák az ajkairól származó páratlan tanítását.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):
„86 (B) A példabeszédek célja (13,10-17). Ld. Mk 4,10-12; Lk 8,9-10. 10. miért beszélsz nekik?: A tanítványok alkalmatlankodó kérdése Jézusnak a tömeghez intézett beszédére vonatkozik. Ha az 1-2. versekben leírt helyzetet komolyan vesszük, akkor a tömegnek is hallania kell Jézus nyomasztó válaszát. De az a valószínűbb, hogy Márk tűzött be egy teológiai megfontolást erre a helyre. Máté követi Márkot, de anélkül, hogy azt állítaná, hogy Jézus egyedül volt, amikor kérdezték (vö. Mk 4,10). 11. a mennyek országának titkai: Máté a Márknál e.sz.-ban szereplő mystérion szót t.sz.-ra változtatja, és mérsékeli a hallgatók exoterikus és ezoterikus köre közti különbség gondolatát. A titok szó itt a Dán-ben és QL-ben található semita rāz szó értelmében szerepel; Isten rejtett terveit jelenti a történelem számára, különösen is igazságos uralmának megvalósítását a gonosz erőinek legyőzése által (ld. R. E. Brown: The Semitic Background of the Term ‘Mystery’ in the New Testament, FBBS 21, Philadelphia 1968). 12. akinek van, annak még adnak: Itt és az előző versben is passivum theologicum szerepel (ZBG, §236): Isten fog adni. Ennek keserű igazsága nem gazdasági értelmű, (bár gyakran úgy is igaz), hanem lelki, intellektuális értelemben veendő: ha hitben és reményben megnyílsz Isten üdvözítő tervének kinyilatkoztatására, gyorsan haladhatsz annak megértésében. Ha bezárulsz, elveszítheted az ajánlatot. 13. mert van ugyan szemük, de nem látnak: A szövegmagyarázók között nagy harc folyik a ‘mert’ szó értelmezése körül: azt jelenti‑e, hogy Jézusnak az a szándéka, hogy az emberek ne értsenek, vagy csupán arról van szó, hogy sok esetben ez volt a (nem szándékos) eredmény? Máté – az utóbbi értelemben — egyértelműen lágyított Márk szövegén. De a nehezebb márki szöveg az eleve elrendelés és kiválasztás bibliai nyelvén alapul, egy olyan nyelven, melynek az a szándéka, hogy megerősítse: Istené a végső hatalom és a végső győzelem. 14-15. Ezután Máté idézi Iz 6,9-10 teljes szövegét, melyre a 13. versben utalt, hogy így az olvasó fölfedezhesse az üdvözítésre irányuló pozitív szándékot, mely a legvégén válik láthatóvá: ‘meggyógyítsam őket’. 16. a ti szemetek boldog: Máté a Q-ből hozzátesz egy ehhez kapcsolódó boldogságot (Lk 10,23-24), a királyokat igaz emberekre változtatva (nagy témáinak egyike az igazság). A boldogság kifejezi a tanítványoknak, mint szemtanúknak kiváltságos szerepét.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):
„KIJELENT ÉS ELREJT
Máté 13,10-17
Jézus először beszél példázatokban, s közben hagyja magát félbeszakítani. Tanítványai is ott ülhettek a hajóban, s meglepetten teszik fel neki a kérdést, hiszen megszokták már közérthető beszédét, amit csak néhol színezett egy-egy hasonlat. Ellenben e példázatot a nép felfogóképességéhez mérten túl nehéznek találták, már csak azért is, mert az indító példázatból eddig hiányzott az utalás a mennyek országára. A továbbiakban ez módosul, mert már nemcsak nekik, de a sokaságnak is így vezeti be: ‘Hasonló a mennyek országa…’. Mondhatjuk tehát, hogy megszívlelte és hasznosította közbevetésüket, s ezért a későbbiekben nem lesz szükségük nekik sem arra, hogy külön megmagyarázza számukra a részletek jelentését, amit az első kettőnél meg kellett tennie, mert a mennyek országa titkának megértése addig nekik is a ráadásban adatott meg Istentől. A két részlet úgy viszonylik egymáshoz, mint az alapige és az igehirdetés, amiben fölismerhető az első gyülekezetek tapasztalata is, hogy szükség van a magyarázatra (ApCsel 8,31), mert túlságosan tömör volt, ha csak olvastak a szent iratokból, de nem magyarázták meg. Átélték továbbá, hogy a gyülekezeten kívül élt a nagy tömeg, s ha el is ért olykor fülükig az ige, sokan fogadták teljes közönnyel, vagy ellenségesen. E kínzó talányra abban kapták meg a választ, hogy az ilyenek elől Isten rejtette még el az evangéliumot, azért megfejthetetlen titok a számukra, még ha hallanak és látnak is valamit.
Jézus esetében annyi a változás, hogy a határvonalak mintha keményedtek volna, amióta elutasításokba ütközött. Hívogató indulatán nem változtat, de fölismeri, hogy Isten a telinek még utána is tölt – értve a lelki javakra –, az ürestől viszont még azt is elveszi, amije addig volt. Látnak, hallanak, de nem értenek. A 13. v. sok kéziratában ott van az a szó, ami a 15. v. végén is olvasható, s fordítható nemcsak úgy: ‘hogy soha meg ne térjenek’, de úgy is: ‘hacsak meg nem térnek, s meg nem gyógyítom őket’. Az Ézs 6,9k, amit az ApCsel 28,26kk is idéz, mégiscsak úgy értendő, hogy ‘megtérve meg ne gyógyuljon’. S mint ahogy Ézsaiásnak kínkeserves volt e feltételek között szolgálnia, s ezért kérdezte: ‘Meddig?’, Jézus szolgálata is kétirányúvá válik most: kijelent és elrejt. Elsődleges marad az, hogy kijelent, s ha sokan mégsem értik, a válasz rá csak az, hogy Isten nekik még nem tárta fel titkát; anélkül, hogy a felelősséget levette volna a megkeményedett szívűekről.
A tanítványi kérdésre adott válaszát Jézus boldogmondással zárja. Szemük boldogsága és fülüké abban van, hogy ezek útján felfoghatják azt, ami Jézusban adatott. Értsék és értékeljék kivételes helyzetüket, hiszen sok próféta és igaz szerette volna látni és hallani azt, amiben most nekik részük van (Zsid 11,13.39k). Igazakról szólván, Jézus mindazokra gondolt, akik – ha úgy hozta a sor – vérükkel is megpecsételték tanúságtételüket, Ábeltől Zakariásig (Mt 23,35). Ma az a boldog, aki hit által fogja fel és fogadja be Jézus Krisztust (Jn 20,29).”

(Cornelis van der Waal: Kutassátok az Írásokat!. Iránytű Kiadó):
„Lezárom ezt az intelmet,
lepecsételem ezt a tanítást
tanítványaim számára (Ézs 8:16)
9. Jézus példázatokban tanít (13:1—52)
Felhívás beleélésre, intuícióra. Mivel az emberek megbotránkoztak Jézus tanításán, az Úr áttért a rejtvényekre és példázatokra, s bőven alkalmazta a másál néven ismert irodalmi formát. A másál azzal a céllal ábrázol valamilyen konkrét helyzetet, hogy valamilyen általános igazságot fejezzen ki vele. Ennek a formának a szelleme az ösztönös beleélő megismerésben, az intuícióban van, s nem a logikai pontosságban.
Ha a másált szószerint értelmezzük vagy elemezzük, könnyen tévedhetünk. A másált elmesélője radikális állításnak szánja, valamilyen általános érvényű norma mellbevágó bemutatásának. Ezért nem tekinthető jogászok által minden eshetőségre megfogalmazott szabálynak sem.
A példázatok célja. Némelyek szerint a példázatok az Írás legérthetőbb részei. S mégis, miután Jézus elmondta a magvetőről szóló példázatot a sokaságnak (egy halászhajóból, amelyet szószékként használt), a magyarázatot már csak a tanítványainak adta meg.
A példázatok célja az volt, hogy megkeményítse azok szívét, akik nem akartak mélyebbre ásni. Ézsaiás azt a parancsot kapta, hogy beszéde nyomán akik néznek, ne lássanak, s akik hallgatnak, ne halljanak. Jézus csak végbevitte azt, amit elődje elkezdett (13:14 és köv.; Ézs. 6:9 és köv.).”

(Karner Károly: Máté evangéliuma. Keresztyén Igazság):
„13, 10—17• A példázat-tanítás értelme; v. ö. Márk 1, 10—13: Luk 8, 9—10.
S tanítványai hozzálépve mondották neki: Miért beszélsz hozzájuk példázatokban? Ő pedig felelt s mondotta: Nektek adatott, hogy ismerjétek a menny királyságának titkait, azoknak azonban nem adatik meg. Mert akinek van, az kap és bősége lesz; akinek pedig nincsen, attól még azt is elveszik, amije van. Azért beszélek hozzájuk példázatokban, mert látván nem látnak és hallván nem hallanak, se meg nem értik. S beteljesedik rajtuk Ezsajás prófétai igéje, amely azt mondja: ‘Hallani hallotok majd s mégsem értitek meg, nézni néztek majd s mégsem láttok. Mert eltompult e népnek szíve, fülükkel nehezen hallottak, szemüket lehunyták, hogy ne lássanak szemükkel, ne halljanak fülükkel, ne értsenek szívükkel s meg ne térjenek, és meg ne gyógyítsam őket!’ De ti boldogok vagytok, mivel szemetek lát, s fületek hall! Mert bizony mondom nektek, hogy sok próféta és igaz ember kívánta látni, amit ti láttok, de nem látta, és hallani, amit ti hallotok, de nem hallotta.
A 14-15. vs. v. ö. Ezs 6, 9-10.
Az első példázattal kapcsolatba hozza az evangélista Jézus igéit, amelyek a példázatok segítségével történő tanítás értelmét világítják meg. Ez az ige a tanítványokhoz szól, míg a példázatot az egész nép hallotta, s azoknak hallgatósága a következőkben is mindig a sokaság. Kiindulópontul annak az ellentétnek a megállapítása szolgál, amelybe a tanítványok a hitetlen sokasággal szemben kerültek. Az Isten királysága titokká lett s ez a titok semmiféle emberi bölcseség vagy éleslátás előtt fel nem tárul, hanem annak a megértése úgy «adatik meg», t. i. azoknak, akiknek értelmét a Lélek megvilágosítja. A tanítvány hittel tekint Jézusra s a hívő szemeket nyitja meg látásra a Krisztusban munkálkodó Lélek. Ez érteti meg Jézusnak egyebütt is hangoztatott (v. ö. Mát 25, 29; Márk 4, 25; Luk 8,18; 19, 26), alapelvszerű mondását, hogy «akinek van, az kap és bősége lesz, akinek pedig nincsen, attól még azt is elveszik, amije van». E paradox ige azon a tényen alapszik, hogy az ember ekszisztenciájának a végső fundámentoma az, amit Istentől ajándékképen nyert. Életünk csak abból táplálkozhatik, munkánk csak arra építhet, gyarapodásunk csak azt gazdagíthatja, amit ajándékképen nyertünk. Az emberi élet minden területére egyaránt áll ez: a természetes tehetségekre éppen úgy vonatkozik, mint az erkölcsi életfolytatásra vagy a vallásos életre. Aki Istentől nyert tehetségét szorgalmasan kiaknázza, az kap hozzá mindig új erőt, úgyhogy «bősége» van, de aki azt nem használja, vagy haszontalanul elkotyavetyéli, az mindent elveszít, azt is, amije van. Mivel a nép, amelyet Isten kegyelmének annyi ajándékával halmozott el, hitetlen, ellenséges indulattal fordul el a Krisztustól, Isten kegyelmének legnagyobb ajándékától, azért Isten királysága is érthetetlen titokká lesz előtte, látó szemekkel vak, halló fülekkel süket és elveszíti még azt is, amije volt. Akik Isten kegyelmét hitetlenül visszautasítják, azokon az ítéletté lesz. Ez nem véletlen Istennek és az embernek egymáshoz való viszonyában. Már Ezsajás próféta is tanuskodik Isten királyságának erről a rendjéről. Ez a rend szigorú célossággal valósul meg a hitetlen népen. Viszont «boldog» (a kifejezés értelmét I. a 26—27. lapon!) az a tanítvány, akinek szemei s fülei hite által megnyiltak a látásra és hallásra: mert a próféták, akikre Isten igéjét bízta és az igazak, akik teljes engedelmességgel szolgáltak Neki, minden vágyódásuk ellenére sem juthattak el Isten királysága titkainak meglátására, ahová pedig az olyan alacsonysorban levő tanítvány eljutott. — Az Ezs 6, 9—10-ben kifejezett isteni törvényszerűség az első keresztyén gyülekezetek számára is igen fontos volt, mert megérttette vele Isten igéjének útját, királyságának rejtett dicsőségét, v. ö. pl. Csel 13, 40—41; 28,26—27; Ján 12, 39—40.”

(Ortensio da Spinetoli: Máté az egyház evangéliuma. Agapé):
„«Miért példabeszédekben?» (13, 10-17)
(Mk 4, 10-12; Lk 8, 9-10)
10.	A tanítványok odamentek hozzá, és
megkérdezték tőle: «Miért beszélsz nekik
példázatokban?»
11.	Ő így válaszolt: «Mert nektek megadatott,
hogy megértsétek a mennyek országának
misztériumait, de azoknak nem adatott meg.
12.	Mert akinek van, annak adatik és
bővelkedik, akinek pedig nincs, attól az is
elvétetik, amije van.
13.	Azért beszélek nekik példázatokban, mert
látván nem látnak, és hallván nem hallanak,
és nem értenek.
14.	Beteljesedik rajtuk Izajás jövendölése:
‘Hallván halljatok, de ne értsetek, látván
lássatok, de ne ismerjetek!
15.	Mert megkeményedett e nép szíve, fülükkel
nehezen hallanak, szemüket behunyták,
hogy szemükkel ne lássanak, fülükkel ne
halljanak, szívükkel ne értsenek, hogy meg
ne térjenek, és meg ne gyógyítsam őket’.
16.	A ti szemetek pedig boldog, mert lát, és
fületek boldog, mert hall.
17.	Bizony, mondom nektek, hogy sok próféta és
igaz kívánta látni, amit láttok, de nem látták,
és hallani, amit hallotok, de nem hallották».
Jézus még a bárkában van (2 v.), de most már tanítványai is odamennek hozzá, akikről eddig még csak említés sem történt. Hosszan elhúzódó beszélgetésbe elegyednek vele (vö. 10.18.24. és 31. v.), amelynek folyamán a sokaság csendben várakozik (36. v.). Mindez szerkesztői következetlenségről árulkodik, amely gyakorta előfordul az evangéliumi elbeszélésben.
A példázatban szólás újszerű dolog, ami igazolásra szorul. Az evangélista különféle eredetű és jelentésű mondatokat gyűjt össze ebben a részben, amelyeknek az új nyelvezet megvilágítása volna a rendeltetésük. Ám nem úgy látszik, mintha megfelelnének e célnak. Ezzel szemben arra szolgálnak, hogy ‘magyarázatot’ adjanak a jézusi igehirdetésnek (a tanítványok részéről történő) elfogadására, illetve (a zsidók részéről történő) elutasítására. Csak mellékesen állnak kapcsolatban a (10. versben említett) példázatokkal. Az ellentétek már előbb (11-12. fejezet) nyilvánvalóvá váltak. Az evangélista most újra elmondja az ezekre korábban adott magyarázatát (11, 19.25-26). Annak az elkülönülésnek, amely az üdvtörténetben létrejött a keresztények (hívők) és a zsidók (hitetlenek) között, legfőbb oka az isteni bőkezűség (vagy ha úgy tetszik, önkényesség), amely egyeseknek megadja (didômi), másoktól pedig megtagadja az ország misztériumainak ismeretét (11. v.). A «nektek» személyes névmással a «nekik» helyeződik szembe. Még ha ez nem is hangzik el kifejezetten, e névmás a kezdetben (2. v.) említett sokaságra utal. Lukács a «többiekről» (8,10) beszél. Márknál ugyanezek a «kívülvalók» (4,11), vagyis mindazok, akik nem zsidók. Máté evangéliumában azonban ez a megjegyzés még túl korai volna. A «mennyek országának misztériumai» kifejezés az apokaliptikus irodalomból származik. Isten végső titkaira utal, vagyis a Krisztus áldásos tevékenységében gyökerező üdvösség tervére (11,1). Az eredetek egyháza és így Máté közössége számára érthetetlen volt a zsidók hitetlensége. Ezért ezt (büntető) isteni tevékenység eredményének tekintették. Jézus ugyanilyen érveléshez folyamodik, midőn az egyszerű, felkészületlen nép által elfogadott és a zsidóság tanult emberei részéről visszautasított saját igehirdetésének sorsáról beszél: mindez az isteni tetszőleges választás eredménye (11, 25-27). Ez az eljárás azonban, amely a történelmet a teológiával magyarázza, illetve ehhez igazítja, a megoldandó problémáknál is súlyosabb következetlenségekbe bonyolódik. Kétségtelen, hogy Dániel és (‘kicsiny’) társai megértették a király titkait, amelyeket a babiloni bölcsek nem tudtak megfejteni (Dán 2, 20-23). Ám ebben az esetben is inkább a zsidó aszkézisnek (valamiféle szent anekdotagyűjtemény alapján összeállított) apológiájáról van szó, amely jobban biztosítja az ember számára a világos látást és az igazság megragadásának képességét, mint a túláradóan gazdag étkezések.
A 12. versben szereplő félreérthető állítást egy másik, még homályosabb kijelentés magyarázza: ez rávilágít az isteni bőkezűségre, de elhomályosítja az ő méltányosságát. Újra előkerül az ‘adni’ ige, hogy kiemelje a Magasságbeli nagylelkűségét, amelyet azonban csak egyes (a nyilvánvalóan előnyben részesített) emberek iránt tanúsít, hogy ezek túláradó módon részesüljenek a javakból azoknak hátrányára, akiknek semmijük sincs, és még attól is megfosztódnak, amit birtokolhatnának ‘(12-13. v.). E kijelentés mélyén egészen egyedülálló elképzelés rejtőzik: azt sugallja, mintha Isten csak meghatározott mennyiségű jótéteményt irányzott volna elő, amelyet (ha az első címzettek nem fogadnak el) szükségszerűen és visszavonhatatlanul mások örökölnek. Való igaz, hogy a nem kamatoztatott talentum is olyannak adatik, aki bizonyságot tett arról, hogy kamatoztatni tudja (25,29). Ha elszakadunk a metaforától, mondhatjuk, hogy az ‘igazság’ birtoklása a legbiztosabb előfeltétel a benne való elmélyedéshez, de ha valaki Istent teszi meg az ilyesfajta egyenlőtlen elosztás okának, meglehetősen alaptalan dolgot állít.
E ‘bizalmas közlés’ után Jézus úgy magyarázza a példázatokban szólás okát, hogy Izajás egyik szövegére (6, 9-10) hivatkozik. Az üdvösség történelmében nem először következnek be a Jézuséhoz hasonló sikertelenségek. Sőt, úgy látszik, mintha ez volna a próféták sorsa. A hosszú szöveg (14b-15) felidézése előtt azonban Máté ennek félreérthetetlen összefoglalását adja (13b). Jézus azért választotta a példázatok nyelvezetét (amely önmagában véve közkeletű prófétai műfaj), ‘mert’ (hoti: okhatározói értelemben) honfitársai nem akartak ‘látni és hallani’, amikor nyíltan beszélt nekik. E taktikai változtatást nem valamiféle új pasztorációs módszertan, hanem a hallgatók érzéketlensége tette indokolttá. Annak, aki elutasította az első javaslatot, nem adatik másik, érthetőbb tanítás, hanem homályosabb, rejtélyesebb és titokzatosabb szavak jutnak osztályrészül. Isten, illetve Jézus bezárkózásának oka az emberi visszautasítás. Márk még kérlelhetetlenebb módon fogalmaz, mert a példázatok mögött kifejezett büntető szándékot tételez fel az üdvözítő részéről: «hogy (hina: célhatározóként) ne lássanak» (4,11).
Az Iz 6, 9-10 szövegét Máté a Hetvenes-fordításból veszi, amely kiiktatta az eredeti héber szövegben meglévő (legalábbis látszólag) teológiai képtelenségeket. A próféta meghívásának első pillanatától fogva előre látja, hogy hallgatói szívének keménysége és lelki elvakultsága miatt küldetése kudarcot fog vallani. Erős és bátor ember, mint ahogyan olyasvalakihez illik, akinek feladata egész Izrael megtérítése. Ha tehát műve nem hozta meg a kívánt eredményeket, ez az izraeliták bűne. Ugyanez érvényes Jézus missziójára is, amely nem a honfitársak megtérését eredményezte, hanem csak elvakultságukat tette nyilvánvalóvá. Midőn azonban ezt cselekedték, vagyis elutasították a messiást, a prófétai jövendölést is beteljesítették (14. v.). Izajás nyilvánvalóan nem gondolt Jézus igehirdetésére, de ez Mátét nem akadályozta abban, hogy ebben is a jövendölés beteljesülését lássa.
A szerző a zsinagógával vitatkozik, de még ennél is jobban izgatja saját közösségének sorsa (16-17. v.). A tanítványok boldogságát már a hegyi beszéd bevezetője is meghirdette (5,12), és ezt nyilvános működése folyamán Jézus újra megerősítette (vö. Lk 11,27). Máté most szükségét érzi, hogy a hívők mindenkor ingatag hitének megerősítése végett visszatérjen e témára. A hangsúly a messiási áldások szintézisét jelentő ‘boldogságra’ helyeződik, amely alárendelődik az ige hallgatásának, illetve a krisztusi mű elfogadásának (vagyis mindannak, amit láttak). A keresztény hit az öröm forrása, és nem a félelemé vagy a szorongásé. Az evangélista pasztorális megfontolásokból szükségesnek látja, hogy ezt az igazságot újra állítsa. A hívők örüljenek és egyben legyenek büszkék keresztény voltuk miatt. Egyesek valószínűleg féltek (10,31), vagy egyenesen szégyenkeztek (10, 32-33). Tudniuk kellett volna azonban, hogy olyasvalakit láttak és hallottak, akit még az Ószövetség legnagyobb alakjai, maguk a próféták ‘sem ismerhettek meg, jóllehet nagyon vágyakoztak erre’. Az ószövetségi hagyománnyal való kapcsolat említése mindig időszerű a túlnyomórészt zsidó-keresztényekből álló Máté‑i egyházában. Ez a közösség a valódi Izrael folytatása, és nem a zsinagóga.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/