From: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>

To: "Vili" <vfischl@dpg.hu>; <vbettus@gmx.net>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "nikodem geza" <nikodem.geza@freemail.hu>

Sent: Monday, September 26, 2005 4:23 PM

Subject: Mt 12,9-14. - Munka és jótett - Szentháromság u. 19.

Kedves ‘Szombatnapi Gyógyultak’!

Remélem, senkinek nem kérdés, hogy szabad-e szombaton igehirdetésre készülni, de hogy mégse csak szombaton kapjátok meg anyagomat, mint múlt héten kellett, hát megpróbálom már most elküldeni.

Vázlatkísérlet1:

Munka és jótett

Hamis teologizálás

Hamis munka: bűn

Igaz munka: jótett

Hamis végeredmény

A vázlathoz:

Érdekes, hogy a munka kerül elő, mint kérdés — Jézus azonban válaszában nem a munkáról szól, hanem a jótettekről. Rámutat ezzel arra, hogy valójában a munka mindig jótett kellene legyen! Amelyikre ez nem áll, az valójában nem munka — hiszen a Teremtő adta az ember számára a munkát feladatul, így csak azt tekinti munkának, ami akaratának megfelel, azaz jó, és így jótett. A mások kárára végzett tevékenység tehát — bármilyen fárasztó is legyen — sosem munka!

Hamis teologizálás

A zsinagógában összegyűltek egy komoly teológiai problémával állnak elő. A helyszín természetes talaját adja a kérdésnek, hiszen hol lehetne leginkább eszmecserét indítványozni Isten törvényéről, mint épp az Úr házában, pontosabban itt Isten népének gyülekezőhelyén?! A kérdés mégis álságos. Magát a kérdést tekintve azért, mert valójában nem a szükséget szenvedőre tekint, még csak nem is Istenre, hanem egy eszmére, egy teljesen személytelen, steril problémára. Az indíttatást tekintve pedig végképp álságos a kérdés, hiszen valójában nemcsak, hogy nem a lényeget érinti, de egyenesen bűnös szándék: Jézus elvesztésének terve rejtőzik mögötte.

Hamis munka: bűn

Álságos a kérdés azért is, mert csak Jézussal szemben ragaszkodnak a szombat munkatilalmához. Való igaz, Isten törvénye rendeli el, hogy a hetedik napon ne dolgozzanak, mert bár hétköznap az az ember feladata és kötelessége, hogy munkálkodjon, e napon a munka bűn. Míg hétköznap a munka hiánya a bűn, a szombaton ellenkezőleg. Jézus azonban rámutat a kérdezők álságára azáltal, hogy bemutatja: ők maguk is fontosabbnak tartják még a jószáguk mentését is, mintsem a szombatot. Hát akkor ember esetén mi lehet a fontosabb?!? Talán még álságosabb a kérdés akkor, ha a korabeli rabbinikus tanításból, pl. a Talmudból felidézünk néhány példát, miként is játszották ki saját szombat napi szabályaikat. Kedvencem az, hogy szombaton tilos edénnyel átlépni a küszöböt. Mert az étel elkészítése még lehetséges, de csak a házon belül serénykedve. Ezt a szabályt úgy játszották ki, hogy a küszöbre letették az edényt, így már üres kézzel léphették át, majd kint újra felvették.

Igaz munka: jótett

Most Jézus nem érvel azzal, hogy Ő ura a szombatnak, így talán nem ebbe az irányba kell mennünk, hanem tényleg azt megfigyelnünk, milyen okból is tesz kivételt. Válasza világossá teszi: szabad jót tenni szombaton. Azaz nem ütközik a szombat törvényébe az, hogy jót tesz az ember! A munkánál azt kellett mondani, hogy csak a jótett lehet Isten szemében is munka. Most azt is hozzá kell tenni, hogy a szombati jótett viszont nem minősül munkának, ezért nem ütközik a munkatilalomba! Az igaz munka a jótett, de ezt bármelyik napon megtehetjük! (Többek között ez az oka annak, hogy az istentiszteletek megtartása bár tulajdonképpen munkát jelent a szolgálattevők részéről, mégsem ütközik a harmadik parancsolatba — hiszen mi mással szentelnénk meg jobban e napot, mint épp az istentisztelettel?!) Azt is meg lehet említeni, hogy Jézus szavával gyógyította meg a beteget — ilyen értelemben tulajdonképpen nem volt munka e gyógyítás...

Hamis végeredmény

Álságos az indíték, álságos a forma, álságos a kontextus, álságos maga a kérdés is, álságosak a kérdezők is — nem csoda, hogy teljesen fals végeredményre jutnak. Óvjon a rossz példa minket is attól, hogy beleessünk ugyanezekbe a hibákba. Figyeljünk oda, mit milyen indíttatásból teszünk-kérdezünk. Figyeljünk oda, milyen kérdést és milyen formában teszünk föl. Ne a magunk elképzeléseit akarjuk ráerőltetni Jézusra, hanem inkább arra legyen fülünk, hogy amikor válaszol, akkor meghalljuk a korrekciót benne, és alkalmazkodjunk is a szükséges módosításhoz. Mert ha nem így teszünk, akkor valójában odaállunk e mostani zsinagógai kérdezők csoportjába, akik csapdába akarják csalni Jézust, és végül elhatározzák, hogy elvesztik!

Vázlatkísérlet2:

A szombat eredete és érvénye

A teremtés hetedik napja

Tízparancsolat

A Sínai szövetség szombat-népe

A Golgota-szövetség vasárnap-népe

A vázlathoz:

Alternatív lehetőségként talán érdemes a szombat problémáját körüljárni. Egyrészt azért is, mert szekták részéről támadás éri pl. a vasárnapot, de azért is, mert rengeteg keresztyén egyáltalán nem törődik már az ünnepnap megszentelésével.

A teremtés hetedik napja

Ha sokszor el is felejtjük, de a szombat munkatilalma a teremtésből következik! Ez azt jelenti, hogy valójában nem pusztán a választott nép excentrikus szokásáról, törvényéről van szó, hanem alapvető emberi adottságunkról, szükségletről! Úgy vagyunk teremtve, hogy nemcsak a napi alvásra, de a heti pihenésre is szükségünk van.

A mai környezetünk ezt nem tartja tiszteletben — ugyanakkor látjuk is ennek romboló hatását. Az ember egyszerűen úgy teremtetett, hogy szüksége van legalább erre az egy napra, amikor pihenhet, regenerálódhat. Bár törvényi értelemben lehetséges dolgozni e napon is (nálunk persze ez a vasárnapot jelenti), de azt is látni kell, hogy nincs rajta áldás... Pl. egyik családos hétvégén volt róla szó, hogy vasárnap nem engedték, hogy folyjon az építkezés. Bolondnak mondták őket, hiszen szükség van minden lehetséges időre, hogy minél hamarabb álljon a ház! Mégis előbb lettek kész, mint olyan építkezések, ahol mindennap dolgoztak...

Tízparancsolat

Bár Izrael törvénybe kapja a szombatot, az indoklás nemcsak rájuk vonatkozik, hanem egyetemes, mivel a teremtésre megy vissza. Már ez is mutatja, hogy a Tízparancsolat érvénye valójában túlnő a zsidóságon. Az végképp nem kérdés, hogy a keresztyénségre automatikusan átöröklődött. Így a Jézushoz intézett kérdés azon túl, hogy eleve a szándék, a csapdaállítás miatt túlmutat a szombat ügyén, tágabb abban az értelemben is, hogy nemcsak egyetlen parancsolat érvényére utal, hanem mindegyikre.

A Sínai szövetség szombat-népe

Hallunk szekták felől sok érvelést, amely azt állítja, hogy Isten a hetedik napot, a szombatot rendelte a nyugalom napjának, mert a teremtéskor ez így volt. Pl. Jehova tanúi hajtogatják ezt, vagy éppen a hetednapos ádventisták. Állítják, hogy mivel szó szerint a nyugalom napja, a sabbát, azaz szombat szerepel a Tízparancsolatban, ezért elengedhetetlen, hogy az egyház is ezen a napon tartsa meg a rendelt pihenőnapot, a zsidósággal összhangban. Nem szabad önkényesen vasárnapra áthelyezni, mert az Isten törvényének megszegése.

A Golgota-szövetség vasárnap-népe

Miért is, és hogyan tették át a keresztyének a heti ünnepnapot? Természetesen a feltámadás volt az a hatalmas hatás, amely elég erős volt ahhoz, hogy ez a nap eggyel ‘arrébb csússzon’ a naptárban. Ezért olvassuk Csel-ben, hogy az Úr napján tartották a keresztyének istentiszteleteiket. Már ekkor kialakult tehát e szokás. Az apostolok ugyan egyúttal zsidók is voltak, ezért ők a szombatot is megtartották. Azonban az első zsinaton Jeruzsálemben rendelkeztek arról, hogy a pogányokra nem kell ráerőltetni a zsidó törvényt. Nem találunk feddést az igében, amely elítélné a vasárnapi ünnepnapot és mindenáron a szombathoz kötné a gyülekezetet, ezért joggal mondhatjuk, hogy választási szabadságuk volt az apostoloknak ez ügyben, és hogy Jézus feltámadása valóban elég erővel rendelkezett ahhoz, hogy ez vegye át a szombat helyét. Semmiképp nem önkényes váltás történt tehát, nem emberi ötlet, alaptalan játszadozás, hanem a megváltás legfontosabb eseménye a vasárnapra váltás oka. A teremtés hatalmas indok a szombatra, az új teremtés hajnala viszont hatalmas indok a vasárnapra. A szombatisták tehát rossz exegéták, amikor a szombat karójához kötik az ebet. A keresztyénség alapja a húsvét vasárnapi üres sír, ennek átütő ereje Istentől eredően helyezte át nyugalom napját.

Egyéb gondolatok az ige kapcsán:

Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Mt 12,9-14.

(Vö.: Mk 3,1-6; Lk 6,6-11.) Jézus elé hoztak egy bénát, egy elszáradt kezű embert, hogy vádolhassák őt a szombat megszegésével. Szent Jeromos írja, hogy a nazarénusok evangéliumában úgy szerepel ez az ember, mint kőműves. Így kéri meggyógyítását abban az arám nyelvű evangéliumban, melyet Máté eredetijének tartottak: ‘Kőműves voltam, kezemmel kerestem meg kenyeremet kérlek téged, Jézus, add vissza egészségemet, hogy ne kényszerüljek koldulásra’. Jézus a gyógyítás előtt hivatkozik a zsidók eljárására, hogy szombaton a gödörbe esett juhot kiemelik, pedig az ember több ennél ezért szombaton is szabad jót tenni, gyógyítani.”

(Káldi Biblia jegyzetei. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Mt 12,10

mint a szombat megszentségtelenítőjét.

Mt 12,12

Lásd a 4-ik jegyz.”

(Jubileumi kommentár. BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):

„Mát. 12,9–14. Jézus szombaton gyógyít (Mk 3:1–6; Lk 6:6–11; 14:5).

Ez a történet az előzővel egy napra esik, helyére nézve nem kapunk közelebbi meghatározást (autón-ról nem tudjuk, kikre vonatkozik). A zsinagógában előálló beteg félkeze teljesen sorvadt (‘száradt kezű’ népies kifejezése ennek). Az ott levők kérdése Jézus jellemének ismeretéből fakadhat, alkalmas Jézus gyógyításának bevezetésére is. A kérdezők ismét szeretnék tőrbe csalni Jézust, ő azonban személy szerint fordítja vissza rájuk a kérdést. Válaszában Izráel akkori gyakorlatára utal: a példában a veszély a késedelemben van, és ez arra utal, hogy a segítő szeretet elveszettnek érez minden pillanatot, amíg bajban hagyja a másik embert. A következtetés ismét a kisebbről a nagyobb felé halad: ha még az állat esetében is ez a törvényes gyakorlat, akkor mennyivel inkább így kelt gondolkoznia Izráelnek, ha emberről van szó. Nem kihívó a válasz; csupán annyit akar vele mondani Jézus, hogy ha történetesen szombaton találkozik egy gyógyulásra váró beteggel, akkor szombaton gyógyítja meg, mert máskor nincs rá alkalma. De különben is: a bajon akkor kell segíteni, amikor ez időszerűvé válik. Habozás nélkül elvégzi a gyógyítást, és ezzel tulajdonképpen a 4. parancsolat új értelmezését adja, ha itt nem is antitézis formájában. Az érveikből kifogyott emberek számára viszont most is csak az erőszak útja marad, mert a megtérés útját nem tudják vállalni. Itt már világos, hogy nem egyesek privát bosszúvágyáról van szó, hanem a nép vezetőinek hivatalos intézkedéséről (symboulion elabon).”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):

„5. A SZÁRADTKEZŰ (Mk 3,1–6; Mt 12,9–14; Lk 6,6–11)

Ugyanez a harc megismétlődik a száradtkezű meggyógyításánál. Most már – szokás szerint –, rendes kémek figyelik, ‘hogy vádolhassák őt’. – Jézus felteszi a kérdést: ‘Szabad‑e szombatnapon jót tenni?’ Vigyázzunk, a fogalmazás nagyon tömör. Jézus nem azt kérdezi, hogy szabad‑e szombaton rosszat tenni, mert erre mindenki azt mondja: nem. De ha szombaton nem szabad jót tenni a Törvény miatt, s mivel a jótett elmulasztása bizonyos esetekben halálos bűn: lehet‑e szabadnak nevezni az ilyen bűnt? Akit nem mentenek meg a bizonyos halálból, pedig megmenthetnének, pl. elvérzik, megfullad, mert a segítés munkával járna: azt tulajdonképpen megölték. Szabad‑e így ölni szombatnapon?

A gyógyítás ténye először bizonysága volt annak, hogy Krisztus teljes hatalma törvényadó. Őbenne Isten új parancsolatot ad, s ez hatályon kívül helyezi a régit ott, ahol a kettő nem egyezik. — Másodszor nyílt hadüzenet volt a farizeusokkal szemben, akiknek törvénymagyarázata bizonyos esetekben: lélekgyilkolás.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):

„b. Gyógyítás szombaton (12:9-14)

(Mk 3:1-6, Lk 6:6-11)

12:9-14. Az első vita (1-8. v.) lezáratlan maradt, amikor Jézus megérkezett a zsinagógába. Mivel szombat volt, Jézus – várhatóan a zsinagógában tartózkodott, ahol egy sorvadt kezű ember is jelen volt. A farizeusok állandóan keresték az alkalmat, hogy vádat emelhessenek ellene, ezért minden bizonnyal azzal a céllal vezették elő a zsinagógában ezt az embert, hogy összeütközést provokáljanak. Fel is tették a nagy kérdést: Szabad-e szombaton gyógyítani? Jézus – gyakori szokása szerint – egy másik kérdéssel válaszolt faggatózásaikra. Ha valakinek a juha verembe esik szombaton, vajon nem fogja kihúzni a veremből, még akkor is, ha ezt munkának tekintik? Az állat iránti irgalmas cselekedet teljesen helyénvaló. Mennyivel többet ér az ember az állatoknál! Ezért könyörülni kell az embereken, még szombaton is. Jézus elutasított ezzel minden lehetséges ellenvetést arra nézve, hogy mit fog tenni. A Szentírás nem tiltja az irgalmasságot, így érvelése hibátlan volt. De a beteg ember gyógyulása nem ébresztett hitet a farizeusokban, mert kimentek, és elhatározták, hogy végeznek vele.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):

„GONDOLATOK A SZOMBATRÓL

A szombat volt a hét hetedik napja és mindig is az lesz. Isten megnyugodott a hetedik napon a teremtés hat napja után (1Móz 2,2). Ekkor nem parancsolta meg az embernek, hogy tartsa meg a szombatot. Bár lehet, hogy szándékában állt, hogy az ember a hét egy napján pihenjen.

Izráel nemzetének akkor parancsolta meg, hogy tartsa meg a szombatot, amikor a Tízparancsolatot kiadta (2Móz 20,8-11). A szombat törvénye eltér a többi kilenc parancsolattól; ez szertartási törvény volt, amíg a többi erkölcsi. Az egyetlen ok, amiért bűn volt szombaton dolgozni, mert Isten azt mondta. A többi parancsolat olyan dolgokkal volt összefüggésben, amelyek önmagukban bűnöknek számítottak.

A szombati munka tiltását sohasem kellett alkalmazni a következőkre: Isten szolgálata (Mt 12,5), elkerülhetetlen cselekedetek (Mt 12,3-4) vagy irgalmas cselekedetek (Mt 12,11-12). A Tízparancsolatból kilencet megismétel az ÚSZ, nem úgy, mint törvényt, hanem mint a kegyelem alatti keresztyén életre vonatkozó utasításokat. Az egyetlen parancsolat, amelyet keresztyéneknek sohasem mondtak megtartás céljából, az a szombaté. Pál inkább azt tanítja, hogy a keresztyént nem lehet elítélni, ha elmulasztja annak megtartását (Kol 2,16).

A keresztyénség megkülönböztetett napja a hét első napja. Az Úr Jézus ezen a napon támadt fel a halálból (Jn 20,1), annak bizonyságául, hogy a megváltás műve be van fejezve és istenileg jóvá van hagyva. A következő két ‘Úr napján’ találkozott tanítványaival (Jn 20,19; 26). A Szent Szellem a hét első napján adatott (Csel 2,1; vö.: 3Móz 23,15-16). Az első tanítványok ezen a napon találkoztak, hogy megtörjék a kenyeret, és emlékezzenek az Úr halálára (Csel 20,7). Ez az az Istentől kijelölt nap, amelyen a keresztyéneknek félre kellett tenniük pénzöszszegeket az Úr munkájára (1Kor 16,1-2).

A szombat, vagyis a hetedik nap egy fáradságos hét végén jön; az Úr napja, vagyis a vasárnap egy hetet azzal a megnyugtató tudattal kezd el, hogy a megváltás munkája befejeződött. A szombat az első teremtésre emlékeztet; az Úr napja az új teremtéssel kapcsolatos. A szombati nap a felelősség napja volt; az Úr napja a kiváltság napja.

A keresztyének nem úgy ‘tartják meg’ az Úr napját, mint az üdvösség elnyerésének vagy a szentség elérésének eszközét; nem is úgy, mint akik büntetéstől félnek; azért különböztetik meg a többitől, hogy szerető szívvel forduljanak Isten felé, aki Fiát adta értük. Mivel megszabadulunk ezen a napon az élet rutinszerű, világi gondjaitól, így sajátos módon elkülöníthetjük azt az imádatra és Krisztus szolgálatára.

Nem helyes azt állítani, hogy a szombatot az Úr napjára cseréltük. A szombat az szombat, és az Úr napja a vasárnap. A szombat árnyékkép volt; a valóság Krisztus (Kol 2,16-17). Krisztus feltámadása új kezdetet jelöl, és az Úr napja fejezi ki ezt a kezdetet.

Ahogyan a törvény alatt élő hűséges zsidók, Jézus Krisztus is megtartotta a szombatot (a farizeusok vádjai ellenére). Mivel azonban Ura a szombatnak, megszabadította azoktól a hamis szabályoktól és előírásoktól, amelyek miatt Izráel megkeményedett.

E) Jézus Krisztus gyógyít szombaton (12,9-14)

12,9 Jézus a gabonaföldekről a zsinagógába ment. Lukács elmondja, hogy az írástudók és farizeusok ott voltak és figyelték, hogy találhassanak valamilyen vádat ellene (Lk 6,6-7).

12,10 A zsinagógában volt egy elszáradt kezű ember. Néma bizonysága a farizeusok erőtlenségének arra, hogy segítsenek rajta. Mostanáig hideg érzéketlenséggel kezelték. De hirtelen érdeklődnek iránta, mert eszköz arra, hogy Jézust vele csapdába csalják. Tudták, hogy a Megváltó mindig hajlamos enyhíteni az emberi nyomorúságot. Ha gyógyítana szombaton, büntetendő bűnön kapnák rajta, gondolták. Ezért törvényeskedő köntörfalazásba kezdtek: ‘Szabad-e szombaton gyógyítani?’

12,11 A Megváltó kérdéssel válaszolt, hogy ők kihúznák-e a juhukat a veremből szombaton? Természetesen, igen! De miért? Talán az lett volna a mentségük, hogy az irgalmas cselekedet volt — de másik szempontból meglehet, hogy a juh pénzbeli értéket képviselt, és nem akarták még szombaton sem, hogy pénzügyi veszteség érje őket.

12,12 Urunk emlékeztette őket, hogy egy embernek nagyobb az értéke, mint egy juhnak. Ha helyes irgalmat mutatni egy állat iránt, mennyivel inkább igazolható jót tenni egy emberrel szombaton!

12,13-14 Minthogy a zsidó vezetők saját kapzsiságuk vermébe estek, Jézus meggyógyította az elszáradt kezű embert. Azt mondta az embernek, hogy nyújtsa ki a kezét, cselekvésre szólította a hitet és az emberi akaratot. Az engedelmességet gyógyítás jutalmazta. A kéz olyan ép, mint a másik, a csodálatos Teremtő által. Azt hihetnéd, hogy a farizeusok boldogok voltak, hogy az az ember, akin nekik nem volt sem erejük, sem hajlandóságuk segíteni, meggyógyult. Ehelyett elfehéredtek a dühtől Jézus ellen, és tanácsot tartottak, hogy megöljék. Ha nekik lett volna elszáradva a kezük, boldogok lettek volna, ha a hét bármely napján meg-gyógyulhattak volna.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):

„77 (E) A béna kezű ember meggyógyítása (12,9-14). Ld. Mk 3,1-6; Lk 6,6-11. A helyszín a mezőkről a falakon belülre kerül, és a szombatot illető vita összekapcsolódik egy gyógyítással, mely isteni hatalommal erősíti meg Jézus humánus szombat-értelmezését. Máté minden érzelemtől megfosztja Márk változatát, és a 11-12. versben kiegészíti egy jogi érvvel. 11. valaki közületek: Ez a visszakérdezés egy jogi esetet (ma‘aśeh) mutat be, ezt az érvet a későbbi Talmud ismerte fel (b.Šabb. 128b; b.B.Mes. 32b), és egy qal wa-hōmer érvvel (→ 70) zárul (12. v.). Ebből az következik, hogy törvényes dolog szombaton jót tenni. Jézus a törvényen belül marad, mégis forradalmasítja a törvényt. Ez csak neheztelést vált ki vele szemben. Máté az ellenzők körét leszűkíti a farizeusokra, de a legrégebbi forrásban, Márknál ők nincsenek megemlítve a szenvedéstörténet folyamán.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):

„ÉPSÉG — ÁLTALA

Máté 12,9-21

A mózesi törvény ismeretében meglepő, hogy testi fogyatékosok betehették lábukat a zsinagógákba, s talán a templomba is. Papokká bizonyára nem lehettek volna (3Móz 21,16kk). Jelenlétük vágyakozást fejez ki, hogy Isten talán elfogadja őket, s esetleg még gyógyulhatnak is. A hely tehát ígéretes volt számukra, de nem sokra jutottak várakozásaikkal mind ez ideig. Ám Jézus most belép valamelyik galileai zsinagógába, s ott talál egy sorvadt kezű embert. Egyelőre azonban a többiek lepik meg Jézust a kérdéssel, hogy szabad‑e szombaton gyógyítani. Kik a gáncsoskodók? Úgy vehető ki a történetből, hogy az egész zsinagógai közösség. Velük szemben ott áll Jézus (és kísérete), s ott van az ütközőpontban a fél kezére nyomorék.

Jézus változatlanul nyitott, mert elutasítások sora után ismét belép egy ilyen látogatott helyre, ahol sűrűsödött körülötte az ellenállás. Végül is most elsőrenden ezért az emberért kellett ide jönnie, az egyetlen megfáradtért és megterheltért, s a tőrbe csaló kérdés, a feszültséggel telítődött légkör alkalommá válik számára, hogy meggyógyítsa ezt az embert, de tanít is. A qumráni közösség egyszerűen megtiltotta, hogy szombaton segítsen bárki is a bajba jutott jószágon; a rabbinikus tanítás viszont megengedte, hogy életveszély esetén segítsenek az emberen. Itt azonban nincs szó életveszélyről. Jézus, hallgatói részéről is, kézenfekvőnek tekinti, hogy az ember egyetlen juhát kivonják szombaton, ha verembe esik. Szegény embernek sokat jelentett egyetlen juh is. Hát az ember maga mégis csak többet ér, s hallgatólagosan beleértendő, hogy Istennek ér többet, mint a juh, de kérdőre is von Jézus: hát nektek nem ér többet? Majd kijelenti: szabad jót tenni szombaton! Rászól a bénára, hogy nyújtsa ki a kezét. Az ésszerű az lett volna, hogy az az ép kezét nyújtja ki, de merte kinyújtani a bénát, mint aki jól érti Jézust, hiszen egész valójával erre várt mindig! S lett a keze olyan éppé, mint a másik. Íme, a szombat eredeti értelme! Mert amikor Isten mindent szépen és épen megteremtett, akkor tudta kimondani, hogy az ímé igen jó, s aztán nyugodott meg minden munkájától, s áldotta, szentelte meg azt a napot (1Móz 1,31—2,1). Ennek az embernek most állt helyre a testi épsége, s a lelke is mozdult. Jézus jelenlétében és teremtő, gyógyító szavára az egészség valósult meg egy kis közösségben, jelként arról, hogy mi az Isten gondolata a nagy egészről, a világ újjáteremtéséről a Krisztusban. — A farizeusok azonban nem így látják, kimennek onnan, s először születik meg, megfogalmazva és kimondottan, az elhatározás, hogy végeznek vele. {

} Ezt megtudva, Jézus elhagyja a helyet, de az ellenszegülést minden őt követő beteg meggyógyításával válaszolja meg. Nem azért, hogy bosszantsa ellenfeleit, hanem az irgalmasság indulatából. Ezt cselekedve tölti be az Úr szenvedő szolgája próféciáját (Ézs 42,1kk). Jellemzője, hogy nem viselkedik kihívóan, s nem hangoskodik, épp azért, mert az Úr választotta őt, s szeretete és Lelke tölti be. Az ítélet nála kegyelemszerű. Nem tör pálcát az elítélt fölött, s ahol van még némi fény, nem oltja ki.”

(Karner Károly: Máté evangéliuma. Keresztyén Igazság):

„12,9—14. A sorvadtkezű ember meggyógyítása; v. ö. Márk 3, 1—6; Luk 6, 6—11.

Mikor onnét eltávozott, az ő zsinagógájukba ment be. És íme, volt ott egy sorvadtkezű ember. És hogy bevádolhassák, megkérdezték tőle mondván: Vajjon szabad‑e szombatnapon gyógyítani? Ő pedig azt felelte nekik: Melyik közületek az az ember, aki ha van egy juha s az szombatnapon gödörbe esik, nem fogja és ki nem huzza azt? Már pedig mennyivel értékesebb az ember a juhnál! Azért szabad szombatnapon jót cselekedni! Azután azt mondta az embernek: Nyujtsd ki a kezedet! S mikor kinyujtotta, az éppen olyan egészséges lett, mint a másik. A farizeusok pedig kimenve tanácsot tartottak ellene, hogyan öljék meg.

Az evangélista egy második elbeszélésben ugyancsak a szombatnap megszentelése körül keletkezett összeütközést világítja meg. A történet súlypontja nem annyira abban van, hogy Jézus egy embernek az «elsorvadt», azaz — talán izom-atrofia következtében — béna kezét meggyógyítja, hanem inkább a szombatnapi gyógyítást általában jogosultnak minősítő érvelésben. Az utóbbi eredetileg talán nem tartozott szorosan hozzá a jelen elbeszéléshez. Legalább is Lukács más összefüggésben, de rokon elbeszélés keretében közli azt (Luk 14, 5). Márknál az elbeszélés súlypontja ugyancsak a szombatnapi gyógyítás igazolásában van, de ott a gondolatmenet más.

Máté a történetet szoros idői kapcsolatba hozza a megelőzővel («eltávozva onnét») s így szerinte mind a kettő ugyanarra a szombatra esik, csakhogy a másodiknak a színhelye a zsinagóga. Hogy az evangélista lelkileg mennyire elszakadt a zsidóságtól, azt mutatja, hogy az «ő», t. i. a zsidók zsinagógájáról beszél. — A rabbinátus Jézus gyógyításait orvoslásnak minősítette és ezért veti fel a kérdést, hogy szabad‑e, azaz nem esik‑e a szombatnapi munkatilalom alá a gyógyítás. Jézus a kérdést a gödörbe esett juhnak a példájával dönti el, s arra a közismert gyakorlatra hivatkozik, amely szerint minden gazda igyekszik gödörbe esett állatát szombaton is megmenteni. A rabbinátus ilyen esetekben nem foglalt el egységes álláspontot. Ismerünk olyan véleményt, amely szerint a vizes gödörbe esett állat gazdájának joga van szombatnapon olyan intézkedéseket tenni, hogy az helyzetéből kiszabaduljon. Más vélemény szerint a gazdának csak etetni szabad az állatot, hogy éhségtől el ne hulljon. Jézus a közvetlenül fenyegető életveszedelem kérdését, mely a rabbinátus számára a döntő szempont volt, teljesen kikapcsolja és a bajban levő ember szűkségére tekint: ha a bajba jutott állaton megkönyörül a gazdája, mennyivel inkább kell irgalmasságot tanusítani a szenvedő emberrel szemben, aki a Sátán megkötöző hatalma alatt nyög (v. ö. Luk 13, 16). Ebből önként adódik általános érvényű következtetés: «Szabad szombaton jól cselekedni». Természetes, hogy Istennek csak úgy szolgálhatunk, ha jól cselekszünk..

Az elbeszélés lezárására szolgál az a megjegyzés, hogy a farizeusok azon tanakodtak, mikép ölhetnék meg Jézust. A szakadék Jézus és a nép vallásos vezetői közt áthidalhatatlan lett s az evangélista az olvasó tekintetét a Golgotára irányítja.”

(Ortensio da Spinetoli: Máté az egyház evangéliuma. Agapé):

„A sorvadt kéz (12, 9-14)

(Mk 3, 1-6; Lk 6, 6-11)

9.	Onnan eltávozva bement zsinagógájukba,

10.	ahol volt egy sorvadt kezű ember. Megkérdezték
Jézustól: «Szabad‑e szombaton gyógyítani?» -
hogy vádat emeljenek ellene.

11.	Ő pedig ezt mondta nekik: «Ki az az ember
közületek, akinek ha egy juha van, és az
verembe esik szombaton, nem ragadja
meg, és nem húzza ki?

12.	Az ember pedig mennyivel többet ér a
juhnál! Szabad tehát jót tenni szombaton!»

13.	Ekkor így szólt ahhoz az emberhez: «Nyújtsd
ki kezedet!» Az kinyújtotta és meggyógyult
a keze: ugyanolyan ép lett, mint a másik.

14.	A farizeusok pedig kimentek, és tanakodni
kezdtek, hogyan okozhatnák vesztét.

A zsidó ritualizmus immár átadta helyét a keresztény újdonságnak. Az evangélium írásának idején az átmenet már múltnak számított. Ezt a «zsinagógájukba» (9. v.) kifejezés adja értésünkre.

A részletet a szerző a téma alapján kapcsolja az előző elbeszéléshez. A vita végén Jézus azt állította, hogy ő «ura a szombatnak» (8. v.). Most úgy látszik, hogy ennek jelét vagy bizonyítékát akarja adni.

A kérdést kiváltó zsidó kazuisztika (10. v.) bizonytalan volt a tekintetben, hogy melyek a szombati nyugalom törvényét nem sértő irgalmassági cselekedetek. Jézus keserű iróniával mutat rá a kérdés képtelen voltára, de nem teológiai megfontolásokkal vagy bibliai utalásokkal él, mint az előző esetben (4-8. v.), hanem egyszerűen a mindennapi élet példájára hivatkozik. Az ellenfelek gyakorlatilag könnyen tesznek kivételeket a szombati törvénnyel kapcsolatban, ebben a helyzetben mégis nehézségeket támasztanak. Nem haboznak megsérteni az ünnepi nyugalmat, ha valamilyen állat életét kell megmenteni, mégis kétségeik vannak, ha egy ember megmentéséről vagy állapotának javításáról van szó. A jézusi érv annyira nyilvánvaló, hogy ellenfelei lemondanak a vita folytatásáról. A szöveg apologetikai, teológiai és lelkiségi mondanivalója világos. Jézus nem közvetlen módon igényli, hogy felette áll a szombatnak, hanem úgy, hogy a könyörületet a szombati törvény elé helyezi (jóllehet nem az állatokon szánakozik, hanem az egyedüli megélhetési forrásukat vagy tulajdonukat elveszítő gazdáikon). Az új üdvrendben nem a ‘halálveszély’ ment fel a vallási kötelezettségek alól, hanem a ‘jótett’, vagyis annak a szeretetnek gyakorlása, amely széles köpenyként eltakarhatja, illetve pillanatnyilag háttérbe szoríthatja még a szombatot is. Az embertársnak nyújtott szolgálat felette áll mindenféle rituális vagy kultikus gyakorlatnak. Ha az ember azért mulaszt el valamilyen jócselekedetet, hogy ne szegje meg vallási kötelezettségét, nem az evangélium szellemében jár el. A szeretet a kultusz felett áll, mondotta Jézus a hegyi beszédben (Mt 5,23), és az utolsó ítéleten sem azt kéri számon, hogy az ember hogyan szentelte meg az ünnepnapot, hanem hogyan valósította meg a testvéri szeretet parancsát (Mt 25, 31-46).

Az üdvözítő utalása programnak tekintendő. Ezzel valamiféle szabályt, új viselkedési módot ajánl tanítványainak, amelyet azonban nem szabad félreérteni. A formalizmusból ugyanis könnyen át lehet esni a másik végletbe, a túlzó spiritualizmusba. Életünknek vagy elidegeníthetetlen ‘javunknak’ érdekében mindenféle vallási aktus vagy gyakorlat elhagyható, ugyanakkor azonban nem szabad megszűnnie vagy kárt vallania az istentiszteletnek sem. Az ember a kultikus aktusok elmulasztására mindig könnyen találhatna kifogásokat, azaz valamilyen megvalósítandó ‘értéket’ vagy ‘jótettet’. A jézusi szavak azonban nem ezt akarják sugallni.

A csoda és Jézus megszégyenítő válasza kedvezőtlen visszhangot vált ki a farizeusok körében. «Tanakodni kezdtek, hogyan okozhatnák vesztét» - mondja lakonikusan Máté. A zsidók úgy döntenek, hogy ugyanolyan módon oldják meg Jézus problémáját, mint a Keresztelőét, azaz elfogatják és halálra adják. ”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):

„Járjunk munkában!

Máté 12,9-14
Szentháromság ünnepe utáni 19. vasárnap
1953. október 11.

Máté evangéliumának 12. fejezetében Jézusnak két olyan cselekedete van megörökítve, mely a korabeli zsidóságot nagyon megbotránkoztatta. Mindkettő ünneprontás számba ment. Az egyik a szombatnapi kalásztépés, a másik — az elszáradt kezű ember szombaton való meggyógyítása. Ez utóbbit mondja el a mi igénk. Ez a szombatnapi gyógyítás még súlyosabb eset, mint a kalásztépés. A kalászokat szombatnapon csak a tanítványok szaggatták le, maga Jézus nem vett részt benne, csupán védelmébe vette tanítványait, itt azonban maga Jézus töri meg a szombatot. Súlyosbítja az esetet az is, hogy a két eset időben nagyon közel van egymáshoz. Vagy ugyanazon a napon történik a második is, vagy — ami valószínűbb — valamelyik többnapos ünnep két egymás után következő napján történik a két ünneprontás. A kalásztépés esetében Jézus legyőzte a farizeusokat, de nem győzte meg. Jézusnak a szombattal kapcsolatos állásfoglalását sebezhető pontnak látják, s ezért egyenesen megrendezik ezt a zsinagógabeli jelenetet, hogy tőrbe csalják őt. Jézus nem tér ki a kelepce útjából, hanem felveszi a felé dobott kesztyűt, s a farizeusoknak nagy felháborodására meggyógyítja az elszáradt kezű embert.

Az eseményben azonban többről van szó, mint a szombatra vonatkozó törvény kétféle értelmezéséről. A két szembenálló félben a munkáról való két, különböző felfogás feszül egymásnak. Két vonalon tűnik ez ki különösképpen. A munka és az Isten, meg a munka és az ember egymáshoz való viszonyában.

1. A munka és az Isten egymáshoz való viszonyában a farizeusok álláspontja az Istentől függetlenített munka.

A farizeusok a munkában valami szükséges rosszat láttak, aminek megvan ugyan a maga létjogosultsága az ember hétköznapjaiban, de aminek semmi keresni valója nincs az Isten napján. Istennek Ezsaiás prófétán keresztül küldött ezt az üzenetét: ‘Bűnt és ünneplést el nem szenvedhetek’ (1,13 b/), ők így fogalmazták meg: Munka és ünneplés nem fér össze, együtt el nem szenvedhető. Megértenők, ha ezzel az ünnep lényegét, az embernek Isten dolgaival való foglalkozását akarták volna csupán biztosítani. Az ünnepnek az elhétköznaposítás elleni védelme, a pénzszerző munkának ünnepen való eltiltása, vagy egy ilyen általános szabály: Minden munka, amely ünnep után is elvégezhető, ünnepen nem végezhető el..., a számunkra sem volna megbotránkoztató, a farizeusoknál azonban ennél többről van szó. Itt a munka maga szentségteleníti meg az Isten napját.

Csak két olyan példát hozok fel, ami a mai szentleckében leírt esetet közelről érinti. A farizeusi felfogás szerint tilos szombaton még a zsinagógában is alamizsnát osztani, gyermekeket tanítani, gyászolókat és betegeket látogatni. Hogy pedig a gyógyítást is munkának tekintették, arra jellemző, hogy Maimonides (+1204) törvénymagyarázata szerint az az ember, akinek fáj a foga, csak úgy vehet fájós fogára ecetet, ha azt le is nyeli. Abban az időben ugyanis a fogfájás ellen sokszor használtak ecetet. A beteg szájába vett egy kortyot, rátartotta a fájós fogára, azután mikor kissé elment az ereje, kiköpte, hogy a gyomrát ne rontsa vele. Már most, ha az ecetet ünnepnapon a fájós fogú ember kiköpi, akkor a gyógyítás munkáját végzi, tehát megrontja az ünnepet, ha azonban lenyeli, akkor eszik, azaz olyan életműveletet végez, amely nem számít munkának.

Mindez a sokszor már a nevetségesség határán mozgó kínos pontosság ma már a múlté, de sajnos nem a múlté a farizeusi felfogás lényege. Még mindig vannak, akiknek a számára a munka csak szükséges rossz, amiből csak annyit kell vállalni, amennyi elkerülhetetlenül szükséges, akiknek életeszménye a munkanélküli élet.

2. Ezzel szemben Jézus az Istennel összekapcsolt munka álláspontján áll.

Számára a munka nem szükséges rossz, hanem Istentől rendelt életforma. Maga az Isten is munkában él. Azt mondja róla: ‘Az én Atyám munkálkodik’ (Ján. 5,17). A mennyei angyalok is munkások, szolgáló lelkek elküldve szolgálatra azokért, akik örökölni fogják az üdvösséget (Zsid 1,14). Ő maga is így éli életét. Egyáltalában nem érzi sérelemnek, hogy szegény ácsmester családjába helyezi be őt Isten megváltó akarata, s fizikai dolgozóvá teszi, aki gerendák, lécek, szekerce és forgácsok között éli az életét, háztetőkön mászkál, vállát nyomja a gerenda éle, kezét feltöri a szekerce nyele. Mikor ezt abbahagyja, akkor meg szellemi dolgozóvá válik. Aki látja őt, amint fáradhatatlanul tanítja a népet, vigasztalja a szomorkodókat, gyógyítja a betegeket, úgy hogy jóformán sem éjjele, sem nappala, sokszor még arra sincs ideje, hogy egy kis ételt bekapjon, az világosan látja, hogy olyan ember áll előtte, akinek nem eszménye a munka nélküli uraskodás, vagy a világtól elvonatkozó tétlen szemlélődés, hanem aki dolgozó a szó mai értelmében is.

Az ember számára is ebben látja az Istentől rendelt életformát. Az Éden kertben is volt munka s a mennyben is lesz majd. Az Istennel közösségben élő első emberpár ezt a feladatot kapta Istentől: ‘A földet hajtsátok birodalmatok alá!’ (I. Móz 1,28), s az Éden kertjébe azzal a munkafeladattal helyezte, hogy mívelje és őrizze azt (I. Móz 2,15). A mennyek egyik jutalma pedig éppen az lesz, hogy a kevésen is hívnek bizonyult ember ott többre való megbizatást, nagyobb munkát kap (Máté 25,21).

Jézus számára a munka kitüntetés, jutalom, az Isten életébe való bekapcsolódás. Ez a te számodra is? Ha Jézus templomnak tudta tekinteni nemcsak a Genezáret tavának szép partját, ahol prédikált a sokaságnak, hanem az ácsműhelyt is, akkor te is nézhetsz így a műhelyedre, az irodádra, a konyhádra, a szántóföldedre. Így nézel reá?

3. A munka és az ember egymáshoz való viszonyában is két ellentétes álláspont feszül egymásnak a történetben.

A farizeusok szerint a munka az ember önfenntartási eszköze. Ez a felfogás jelentkezik abban a törekvésben is, mely a munkát az ünnepből kizárni és a hétköznapokra internálni akarja. De ennek a jelentkezése az is, hogy az ünnepen is megtűrnek minden olyan munkát, amely az ember létérdekébe vág. Itt azonban nagyon sikamlós lejtőre jutnak. A létérdek nagyon rugalmas fogalom. A Jézus által felhozott példából ugyanis kitünik, hogy ha egy farizeusnak szombaton egy juha beleesik valami verembe, azt szombat ide, szombat oda, siet kihúzni, hogy kárt ne szenvedjen. Pedig a Jézus által felhozott példában hangsúlyos az ‘egy’ szó. Azt akarja ezzel a hangsúllyal kiemelni, hogy egy juh a keleti ember szemében még nem a világ, mégis megmentéséért hajlandó megtörni a szombat munkatilalmát, mert az érdeke így kívánja.

A mai szentlecke is azzal végződik, hogy a farizeusok kimenvén a zsinagógából tanácsot tartának ellene, hogyan veszíthetnék el őt. A szombati gyógyítás megtörése a szombatnak, de ugyanakkor gyilkos tervet szőni a másik ember ellen, az nem ünneprontás! De hát a száradt kezű ember meggyógyítása nekik nem érdekük, Jézust láb alól, s az útból eltenni azonban érdekükben áll. Ahogyan nem tekintették ünneprontásnak azt sem, hogy húsvét szombatján a főpapok és farizeusok tanácsülést tartanak a keresztyénség elfojtása érdekében, elszaladnak a tisztátalan pogány Pilátushoz, onnan a Koponyák átkozott hegyére, hogy lepecsételjék Jézus sírját és megakadályozzák feltámadását (Máté 27,62-66).

Aki csak azért dolgozik, hogy egyék, az ma is ennek a farizeusi léleknek örököse.

4. Ezzel szemben Jézus felfogása szerint a munka szolgálat. Isten és az angyalok munkája is szolgálat.

Őmaga sem azt akarja, hogy neki szolgáljanak, hanem Ő akar szolgálni másoknak. Az embert is erre a szolgálatra akarja megtanítani. Ezért más az Ő kérdése a szombat tekintetében, mint a farizeusoké. A farizeusok azt kérdik: Mi tilos és mi szabad? s a válaszban a törvény betűje köti őket. Jézus azt kérdezi, hogy mi a jó, s a válaszban a felebarát érdeke köti. Ennek teljesítését azután halaszthatatlan kötelességnek érzi. A farizeusok szerint életveszély esetén szabad szombatnapon gyógyítani, de a száradtkezű ember esetében nincs életveszély. Gyógyulása elég fontos, de nem sürgős. Várhat az ünnepnap utánra is. Jézus szerint a szeretet szolgálata mindig halaszthatatlan. Az elhalasztott szeretet sokszor lesz elmulasztott szeretetté. Aki pedig tudna jót cselekedni és nem cselekszik, bűne az annak (Jak 4,17). A szombat törvénye nem erősebb, mint a szeretet törvénye. A törvény betöltése a szeretet. Nem az töri meg tehát a szombatot, aki szeret, hanem az, aki nem szeret.

Mit nyomna az én ünnepem a szeretet szolgálatának mérlegén, ahogyan azt Jak 1,27 megfogalmazza: ‘Tiszta és szeplő nélkül való istentisztelet ez: meglátogatni az árvákat és özvegyeket az ő nyomorúságukban, és szeplő nélkül megtartani magát e világtól.’?

Milyen hatása lett ennek a történetnek a farizeusokra? Az, hogy beszüntették a szombaton verembe esett juh kimentésének engedélyét. Ezentúl csak alá volt szabad valamit tenni, hogy magától kimászhasson, vagy enni lehetett neki adni és inni, hogy másnapig el ne pusztuljon. És nálunk mi a hatása? Jaj nekünk, ha a tilos és szabad nagy kérdésének egy részletkérdésében való állásfoglalásra bír csupán! Jézus többet akar. Isten uralma alá akarja helyezni hétköznapjainkat és ünnepeinket egyaránt, mert az Istentől függetlenített hétköznap és az Istentől függetlenített ünnepnap egyformán veszedelembe sodor. Csak Istennel lehet áldásosan dolgozni és áldásosan pihenni. Csak vele szünik meg az életnek kettéosztottsága. Ámen.”

Textus:

Héber ÚSZ (ספרי הברית החדשה, United Biblie Societies, 1976):

LXX/Greek New Testament:

Mt 12.9

Kai; metaba;" ejkeiÖqen hjÖlqen eij" th;n sunagwgh;n aujtwÖn:

Mt 12.10

kai; ijdou; ajvnqrwpo" ceiÖra ejvcwn xhravn. kai; ejphrwvthsan aujto;n levgonte", Eij ejvxestin toiÖ" savbbasin qerapeuÖsai_ iJvna kathgorhvswsin aujtouÖ.

Mt 12.11

oJ de; eijÖpen aujtoiÖ", Tiv" ejvstai ejx uJmwÖn ajvnqrwpo" oJ;" eJvxei provbaton eJvn, kai; eja;n ejmpevsh touÖto toiÖ" savbbasin eij" bovqunon, oujci; krathvsei aujto; kai; ejgereiÖ_

Mt 12.12

povsw oujÖn diafevrei ajvnqrwpo" probavtou. wJvste ejvxestin toiÖ" savbbasin kalwÖ" poieiÖn.

Mt 12.13

tovte levgei twÖ ajnqrwvpw, jvEkteinovn sou th;n ceiÖra. kai; ejxevteinen, kai; ajpekatestavqh uJgih;" wJ" hJ ajvllh.

Mt 12.14

ejxelqovnte" de; oiJ FArisaiÖoi sumbouvlion ejvlabon kat! aujtouÖ oJvpw" aujto;n ajpolevswsin.

Modern görög ÚSZ (Η ΚΑΙΝΗ ΔΙΑΘΗΚΗ, ΕΛΛΗΝΙΚΗ ΒΙΒΛΙΚΗ ΕΤΑΙΡΙΑ, ΑΘΗΝΑ [United Bible Societies, 1989]):

Θεραπεία το Σάββατο
(Μκ 3, 1-6 • Λκ 6, 6-11)

9 Ο Ιησούς έφυγε από κει και πήγε στη *συναγωγή τους 10 εκεί βρισκόταν ένας άνθρωπος με παράλυτο χέρι. Και ρώτησαν τον Ιησού αν επιτρέπεται από το *νόμο να γίνονται θεραπείες το Σάββατο, για να βρουν αφορμή να τον κατηγορήσούν. 11 Αυτός τους είπε: «Ποιος από σας, αν έχει ένα πρόβατο και το Σάββατο του πέσει σ’ ένα λάκκο δε Θα το πιάσει να το βγάλει έξω; 12 Ένας άνθρωπος είναι πολύ ανώτερος από ένα πρόβατο. Ο νόμος, λοιπόν, επιτρέπει να κάνουμε το καλό την ημέρα του Σαββάτου». 13 Ύστερα λέει στον άρρωστο: «Τέντωσε το χέρι σου». Εκείνος το τέντωσε, και ξανάγινε γερό όπως το άλλο.

14 Τότε βγήκαν έξω οι *Φαρισαίοι και ύστερα από σύσκεψη αποφάσισαν να τον εξοντώσουν. 150 Ιησούς όμως το έμαθε κι έφυγε από κει.

Vulgata:

Mt 12.9

et cum inde transisset venit in synagogam eorum

Mt 12.10

et ecce homo manum habens aridam et interrogabant eum dicentes si licet sabbatis curare ut accusarent eum

Mt 12.11

ipse autem dixit illis quis erit ex vobis homo qui habeat ovem unam et si ceciderit haec sabbatis in foveam nonne tenebit et levabit eam

Mt 12.12

quanto magis melior est homo ove itaque licet sabbatis benefacere

Mt 12.13

tunc ait homini extende manum tuam et extendit et restituta est sanitati sicut altera

Mt 12.14

exeuntes autem Pharisaei consilium faciebant adversus eum quomodo eum perderent

Magyar Bibliatanács (Protestáns revideált újfordítás):

Mt. 12,9

Onnan eltávozva bement a zsinagógába,

Mt. 12,10

ahol volt egy sorvadt kezű ember. Megkérdezték Jézustól: „Szabad-e szombaton gyógyítani?” - hogy vádat emeljenek ellene.

Mt. 12,11

Ő pedig ezt mondta nekik: „Ki az az ember közületek, akinek ha egy juha van, és az verembe esik szombaton, nem ragadja meg, és nem húzza ki?

Mt. 12,12

Az ember pedig mennyivel többet ér a juhnál! Szabad tehát jót tenni szombaton!”

Mt. 12,13

Ekkor így szólt ahhoz az emberhez: „Nyújtsd ki a kezedet!” Az kinyújtotta, és meggyógyult a keze: ugyanolyan ép lett, mint a másik.

Mt. 12,14

A farizeusok pedig kimentek, és elhatározták, hogy végeznek vele.

Károli (revideált):

Mát. 12,9

És távozván onnan, méne az ő zsinagógájukba.

Mát. 12,10

És ímé, vala ott egy elszáradt kezű ember. És megkérdék őt, mondván: [Luk. 14,3.] Ha szabad-é szombatnapon gyógyítani? hogy vádolhassák őt.

Mát. 12,11

Ő pedig monda nékik: [Luk. 13,15. 14,5.] Kicsoda közületek az az ember, a kinek van egy juha, és ha az szombatnapon a verembe esik, meg nem ragadja és ki nem vonja azt?

Mát. 12,12

Mennyivel drágább pedig az ember a juhnál! Szabad tehát szombatnapon jót [Luk. 14,5.] cselekedni.

Mát. 12,13

Akkor monda annak az embernek: Nyújtsd ki a kezedet. És kinyújtá, és olyan éppé lőn, mint a másik.

Mát. 12,14

A farizeusok pedig [Ján. 5,16.] kimenvén, tanácsot tartának ellene, hogyan veszíthetnék el őt.

Szent István Társulati Biblia:

A béna kezű ember meggyógyulása

Mt 12,9

Innét továbbment, és betért a zsinagógájukba.

Mt 12,10

Éppen ott volt egy béna kezű ember. Hogy vádaskodhassanak ellene, megkérdezték: „Szabad-e szombaton gyógyítani?”

Mt 12,11

Így felelt: „Ha valakinek közületek csak egy juha van, s az szombaton gödörbe esik, vajon nem markolja meg és nem húzza ki?

Mt 12,12

Mennyivel többet ér az ember, mint a juh! Szabad tehát szombaton jót tenni.”

Mt 12,13

Ezzel az emberhez fordult: „Nyújtsd ki a kezed!” Kinyújtotta, és az éppen olyan egészséges lett, mint a másik.

Mt 12,14

Erre a farizeusok kimentek és tanakodni kezdtek, hogyan okozhatnák vesztét.

Káldi Biblia:

Mt 12,9

És eltávozván onnét, beméne zsinagógájokba.

Mt 12,10

És ime ott egy elszáradt kezű ember vala, és kérdék őt, mondván: Ha szabad-e szombaton gyógyítani? hogy vádolhassák őt. * [Márk 3,1. Luk. 6,6.]

Mt 12,11

Ő pedig mondá nekik: Lesz-e közőletek ember, kinek egy juha vagyon, és ha ez szombaton verembe esik, nem ragadja-e meg, s nem húzza-e ki azt? [Móz. V. 22,4.]

Mt 12,12

Mennyivel becsesebb az ember a juhoknál? Tehát szabad szombaton jól cselekedni. *

Mt 12,13

Akkor mondá az embernek: Nyujtsd ki kezedet. És kinyujtá, és helyreállott az, mint a másik.

Mt 12,14

Kimenvén pedig a farizeusok, tanácsot tartának ellene, mimódon veszítsék el őt?

Káldi Neovulgáta Biblia:

Mt 12,9

Mikor onnan továbbment, megérkezett a zsinagógájukba.

Mt 12,10

Íme, volt ott egy elszáradt kezű ember. Hogy megvádolhassák őt, megkérdezték tőle: »Szabad-e szombaton gyógyítani?«

Mt 12,11

Ő azonban ezt felelte nekik: »Ki az az ember köztetek, akinek ha egyetlen juha van és szombaton beleesik egy gödörbe, nem fogja meg és nem húzza ki azt?

Mt 12,12

Pedig mennyivel több az ember a juhnál! Szabad tehát jót tenni szombaton.«

Mt 12,13

Ezután így szólt az emberhez: »Nyújtsd ki a kezedet!« Az kinyújtotta, és meggyógyult, olyan egészséges lett, mint a másik.

Mt 12,14

A farizeusok pedig kimentek és tanácskozni kezdtek ellene, hogy hogyan veszítsék el őt.

Aranyos Biblia:

Mát. 12.9

Es [Márk. 3:1. Luk. 6:6.] elmenvén onnét méne az ö Sinagógájokba.

Mát. 12.10

Es ímé vala ott egy megszáradott kezü ember; és megkérdék ötet mondván: Szabadé Szombat napon gyógyítani? tsak hogy vádolhatnák ötet.

Mát. 12.11

Ö pedig monda nékiek; Kitsoda az ti közzületek, a’ ki, ha egy juha vagyon, és az Szombat napon a’verembe esik, meg nem ragadja és ki nem vonja onnét azt?

Mát. 12.12

Mennyivel drágább pedig az ember a’juhnál? Szabad azért Szombat napokon jót tselekedni.

Mát. 12.13

Akkor monda Iésus az embernek; Nyújtsd-ki a’te kezedet. Es azonnal kinyújtá, és ollyan éppé lön mint a’másik.

Mát. 12.14

A’Fariséusok pedig kimenvén tanátsot tartának ö ellene, hogy ötet elvesztenék.

Luther Biblia:

Mt 12,9

Und er ging von dort weiter und kam in ihre Synagoge.

Mt 12,10

Und siehe, da war ein Mensch, der hatte eine verdorrte Hand. Und sie fragten ihn und sprachen: Ist’s erlaubt, am Sabbat zu heilen?, damit sie ihn verklagen könnten.

Mt 12,11

Aber er sprach zu ihnen: Wer ist unter euch, der sein einziges Schaf, wenn es ihm am Sabbat in eine Grube fällt, nicht ergreift und ihm heraushilft? [Lk 14,3-5]

Mt 12,12

Wieviel mehr ist nun ein Mensch als ein Schaf! Darum darf man am Sabbat Gutes tun.

Mt 12,13

Da sprach er zu dem Menschen: Strecke deine Hand aus! Und er streckte sie aus; und sie wurde ihm wieder gesund wie die andere.

Mt 12,14

Da gingen die Pharisäer hinaus und hielten Rat über ihn, wie sie ihn umbrächten. [Joh 5,16]

King James:

Mat. 12,9

And when he was departed thence, he went into their synagogue:

Mat. 12,10

And, behold, there was a man which had his hand withered. And they asked him, saying, Is it lawful to heal on the sabbath days? that they might accuse him.

Mat. 12,11

And he said unto them, What man shall there be among you, that shall have one sheep, and if it fall into a pit on the sabbath day, will he not lay hold on it, and lift it out?

Mat. 12,12

How much then is a man better than a sheep? Wherefore it is lawful to do well on the sabbath days.

Mat. 12,13

Then saith he to the man, Stretch forth thine hand. And he stretched it forth; and it was restored whole, like as the other.

Mat. 12,14

Then the Pharisees went out, and held a council against him, how they might destroy him.

La Bible de Jérusalem (szükség esetén elkel egy ůù, čè és ŕà csere):

Mt 12,9

Parti de là, il vint dans leur synagogue.

Mt 12,10

Et voici un homme qui avait une main sèche, et ils lui posèrent cette question: "Est-il permis de guérir, le jour du sabbat?" afin de l'accuser.

Mt 12,11

Mais il leur dit: "Quel sera d'entre vous l'homme qui aura une seule brebis, et si elle tombe dans un trou, le jour du sabbat, n'ira la prendre et la relever?

Mt 12,12

Or, combien un homme vaut plus qu'une brebis! Par conséquent il est permis de faire une bonne action le jour du sabbat."

Mt 12,13

Alors il dit à l'homme: "Etends ta main." Il l'étendit et elle fut remise en état, saine comme l'autre.

Mt 12,14

Etant sortis, les Pharisiens tinrent conseil contre lui, en vue de le perdre.

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

\\\\\\/////
/ _ _ \
(| (.) (.) |)
___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
| |
| Tommyca - Szakács Tamás |
| az A-T&T páros tagja |
| |
| Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség |
| 2611 Felsőpetény, Ságvári Endre u. 12. |
| (35) 360-037 (Lelkészi Hivatal) |
| (30) 426-5583 (T) |
| |
| tommyca@freemail.hu |
| http://www.extra.hu/Tommyca |
|___________________.oooO_______________________________|
( ) Oooo.
\ ( ( )
\_) ) /
(_/

A színes jelölések értelme: vörös: az általam fontosabbnak tartott gondolatok; kék: a számomra kétséges, de legalábbis bizonytalan, megalapozatlannak tűnő gondolat; zöld: az általam egyértelműen tévesnek tartott gondolat; bíbor: átmeneti eset a vörös és kék között, ha a kétségesség csak részleges vagy feltételes; türkiz: átmenet a kék és zöld között, ha a kétségesség igen erős, netán a téves gondolat határát súrolja; ha esetleg valamit kiemelésre érdemesnek, de azért mégse annyira fontosnak tartok, akkor még előfordulhat a narancs használata is a vörös helyett; végül szürke: a számomra homályos részek, amelyeknél nem világos, mire is gondol a szerző. (Itt örömmel veszem, ha valaki legalább utólag meg tudja magyarázni, mit is jelenthetnek a leírtak, mire is gondolhatott az író!)

Vö. Mt 4, 21; 9, 9.27; 11, 1; 12, 15; 13, 53; 14, 13; 15, 21-49; 19, 15.

A rabbik nem értettek egyet abban, hogy szombati napon milyen cselekedetekkel lehet segíteni a betegeknek. A rabbinikus jogrendszer szombat alkalmával gyakorlatilag csak a ‘halálveszélyben’ forgó betegek gondozását tartotta megengedhetőnek. E veszély felmérése nem volt egyszerű dolog, ezért az ilyen betegek ápolása valószínűleg gyakran elmaradt.

A béna kéz bizonyára nem igényelt sürgős közbeavatkozást. Ezért Jézus válasza önmagában véve nem hangozhatott túlzottan meggyőzően. Ő azonban arra gondol, hogy a sürgősséget az ember teljes fizikai egészségéhez kell mérni. Amennyiben ugyanis ez hiányzik, a segítés mindig halaszthatatlan dolog. Jézus olyan érvet használ, amelyet jól ismertek a rabbinikus iskolákban: ennek lényege valamiféle ‘a minore ad maius’ eljárásban áll.

A «vesztét okozni» kifejezésnek éppen ez az értelme: vö. Mt 2, 13; 21, 41; 22, 7; 27, 20.

A felhasznált fordítások forrása általában a BibliaTéka CD-ROM (Arcanum Digitéka Kft.) A kivételek esetén a forrás külön jelölve.

Mt 12,9-14. - Munka és jótett - Szentháromság u. 19.

Tommyca

2005-09-26T16:08:17