Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@mail.digitel2002.hu>
Címzett: "Fraternet-Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu> 
Elküldve: 2002. április 13. 14:42 
Tárgy: 1Pt 5,1-5. - Pásztorok és Pásztoroltak - Húsvét u. 2. 

Kedves Pásztorok és Pásztoroltak!

Érdekes módon, e hét során előbb a saját gondolataim kezdtek inkább kavarogni bennem az ige kapcsán. A sűrű programok miatt viszont csak most jutottam oda, hogy a kommentárokat is feldolgozzam, ezért vagyok most is ilyen lassú ― elnézést érte.

Nagyon kényes helyzetben van az igehirdető ― tulajdonképpen mindig, de ma úgy érzem, különösen is. Tudom, hogy nagyon kétséges eszmefuttatásaim vannak, mert ― mint alább igyekszem megmagyarázni, miért is ― kikerülhetetlennek tűnik számomra a politikai állásfoglalás. Akkor is kikerülhetetlennek tűnik számomra, ha tudjuk jól, hogy ez problémás, megosztáshoz vezethet, sértődöttséget válthat ki a más politikai látásúak között. De épp ez a kiélezett helyzet is jelzi, mennyire prófétai feladat hárul ma mindannyiunkra! Hiszen ne feledjük el: a próféták körül, és különösen is Jézus körül ugyanez volt a helyzet! Nem véletlen, hogy Péter is Krisztus szenvedésének tanúságáról vall.
Tudom, hogy most vannak, akik azzal állnak elő: ne akarjam én Krisztus pozíciójába, de még az apostoléba se ültetni magam. Nem is akarom ― de hallgatnom se lehet. Másrészt: nem épp ugyanezzel akarták elhallgattatni a prófétákat mindig is?!? Hát akik leinteni akarnak, nem épp ők ülnek Isten helyére ilyenkor, azt állítva, hogy ők jobban tudják? Sajnálatos módon a több évtizedes hazugságok révén mára annyira hitelét vesztette hazánkban a szó, hogy pusztán az, hogy valaki hitelesnek állítja magát, semmit nem jelent. Se egyik, se másik oldalon. Sajnos annyira hitelét vesztette még egyházunkban is az Ige, hogy az, hogy valaki Isten küldöttének vallja magát, semmit se jelent. Se egyik, se másik oldalon.
De mindez nem jelenti azt, hogy az igehirdetőnek ne volna az a felelőssége, hogy akár a korszellemmel, az elsilányult elvárásokkal szemben is felszólaljon lelkiismeretén tájékozódva, Istenre figyelve! Kérem, hogy mindenki ennek figyelembevételével hallgasson vagy ne hallgasson szavamra. Nem mint aki tévedhetetlen, de mint aki rel együtt vallja: 

Egyszerűen úgy látszik, képtelenség ma úgy prédikálni, hogy ne legyen politikai tartalma is! A közélet állapota és az igeszakasz szinte teljesen egybecseng, ha nem akarunk megmaradni csak valami általános egyházi gettóban. Ha nem gondolnám így, akkor is így volna a jelek szerint. Mert a Líceum keddi áhítatára úgy gondoltam, hogy sikerült elkerülni azt az utat, hogy bármi utalással legyek a választásokra, egyszerűen csak az Útmutató alapján választott textusról, elsősorban a diákokat megcélzóan beszéltem arról, hogy   ― Az igazgatónő mégis hálásan megköszönte az áhítatot, mert lelket vert belé a pár napos bénult döbbenet sokkjából. Hát így próbáljon az ember politikamentes lenni!!!
Igaz, hogy egy párt minden dühével, megfélemlítéssel-fenyegetéssel és álságos hízelgéssel egyszerre igyekszik az egyházat visszaszorítani 40 év gettójába, de nem lehet ilyen egyszerűen elhallgattatni Krisztus szavát, az egyház lelkiismeretét! Veszélyes dolog igehirdetőnek lenni, ahogyan veszélyes volt mindig a próféták szava is. Mert bizony valljuk be: mindig lesz, aki megsértődik. Mindig is voltak, akiket ingerelt a prófétai, az igei szó ― Isten szava. És nem azért, mert egyes próféták merészelték azt mondani: 
Akkor sem ezért bosszankodtak, ha azzal a váddal feketítették is be őket, hogy nem is az Úr nevében szólnak. Nem ezért ― hanem mert el nem viselhették, hogy 
Ne higgye senki, hogy egy egyszerű választási kampányban vagyunk. Nem, hiszen minden azt mutatja, hogy emberileg először is nagyon bonyolult és kiélezett a helyzet, felfokozódtak az indulatok, elterjedt a gyűlölet, és meghasonlott az ország. Az ilyen állapotot az ÚSZ démoninak nevezi. Ha őszinték vagyunk, akkor bizony be kell vallanunk: démonizálódtak a választások! Itt már nem egyszerűen az a tét, hogy melyik párt vezeti az országot. Erre még lehetne azt mondani, hogy nem olyan jelentős kérdés, lényegében úgyis nagyjából behatároltak a lehetőségeink. Ám sokkal inkább az a kérdés: Hazug rágalmak és a másikra áthárított gyűlöletkeltés jut uralomra a szívekben, vagy a véleményéért ugyan határozottan és agilisan kiálló, de emberi és erkölcsi értékeket is figyelembe vevő lelkület tölti be a szíveket?

Érdemes megjegyezni, hogy akkoriban mást jelentett a presbiter! Nem mondom, hogy teljesen szét kellene választani a dolgokat, és ne lehetne a mai presbiterekre is vonatkoztatni, de azért nem árt tudni, hogy az akkori presbiter sokkal inkább a mai lelkésznek felel meg, ha ennyire élesen nem is lehet elválasztani… Ezekre tekintettel a gyülekezet helyes életéről szól az apostol. Először azokhoz szól, akik valamilyen értelemben vezetői ― pásztorai ― a nyájnak. Ha rejtetten is kicsit, de természetesen a Főpásztort állítja példaképül. Ugyanakkor elejét veszi a gyülekezetbeli egymásra mutogatásnak is abban az értelemben, hogy rámutat: ha minden rendben a gyülekezetben, akkor egymásra mutogatás helyett olajozott együttműködés van pásztorok és nyájuk között, vezetők (presbiterek) és a gyülekezet tagjai között. Mégpedig azért, mert nem azt mondja, hogy a tagok ―  ― kérjék számon a vezetők pásztorságának jóságát, hanem azt, hogy engedelmeskedjenek. A vezetőknek se azt mondja, hogy erőltessék rá akaratukat a tagokra, és hogy szemükre vessék, ha eltérnek ettől. Egyszerűen sokkal inkább arról van szó, hogy Péter leírja, milyen az  gyülekezeti élet, és ennek követésére biztat.

Sajnos jól ismerjük a jelen politikai életből azt a hazugságra és gyűlöletkeltésre épülő magatartás, amely nem a teendőkről, programtervekről szól, hanem az ellenfél lehurrogásáról, mocskolódásról ― persze úgy, hogy közben e módszerrel épp a másik felet vádolja. Láthatjuk, hogy így egy ország képtelen jól működni. Ne gondoljuk, hogy egy gyülekezet esetén ne lenne így még hatványozottabban! A gyülekezeten belüli viták, a tagok többfelé húzása sosem építi, hanem rombolja a gyülekezetet.

Persze ne gondoljuk, hogy pusztán önnön erőfeszítésünkből el lehet érni ezt a Péter által célul tűzött állapotot! Ez sosem lehet emberi erőfeszítés eredménye. Ezt Isten Igéje is világossá teszi, de tulajdonképpen az emberi tapasztalatok is mutatják. Hányszor fordul elő, hogy elhatározzuk: ezután megfeszített erővel törekszünk a helyesre, a jóra ― és aztán nagyon könnyen beleütközünk a falakba. És persze legelőször ezt vesszük észre: a másik nem eszerint jár el, nem segíti, hanem akadályozza törekvésünket. És aztán máris megmagyaráztuk, miért volt eredménytelen a kísérletünk. Sőt, még azt is megideologizáljuk ezzel, miért jogos, hogy mi is felhagyunk törekvésünkkel, és magunk is átvesszük az  módszereit.
Nagy alázat és becsületesség, sőt, mély önismeret szükséges ahhoz, hogy ezeket a hibákat ne egyszerűen csak továbbgörgessük. Még akkor sem, ha igazunk is van. Vannak helyzetek, amikor azt kell belátnia az embernek, hogy ha igaza is van, de ezt képtelen lesz belátni a másik, ezért nem az igazunkért való harc a helyes módszer. Sokszor épp ezért, ha az  igazság szerint küzdenünk is kellene, mégis a visszavonulás a leghelyesebb választás. Ezt az utat tárja elénk az apostoli szó. Érdekes módon nem arra buzdít, hogy akinek igaza van, az álljon a sarkára és harcoljon ― hanem mindkét félt arra buzdítja, hogy önfeladással végezze szolgálatát, ne pedig önigazolással.
Mégpedig ilyen szavakkal teszi ezt: a presbitereknek a legeltetést teszi követendő feladatul, kényszer helyett önkéntes szolgálattal, nyerészkedés helyett készségből, uralkodás helyett példamutatással. Ugyanakkor a másik oldalt is megszólítja, nehogy azt higgyék, hogy csak a vezetőknek vannak kötelességeik: engedelmességben, alázatban kövessék vezetőiket. Ha ez hiányzik a gyülekezet életéből, akkor a pusztulás útjára lépett…
Krisztus szenvedésére utalva teszi mindezt, tehát nem valami emberi bölcsesség alapján fúj visszavonulót, hanem Urunk példája alapján, akinek ugyan maximálisan igaza volt, hiszen maga Isten jelent meg közöttünk benne, mégis vállalta a vereség látszatát, így válhattak az apostolok szenvedése tanúivá.
Sokan ― tévesen persze ― úgy tekintenek Istenre, mint egy ókori despotára, aki szigorú és kérlelhetetlen törvényeket ad népének, és azt kérlelhetetlenül behajtja rajtuk, súlyosan megbünteti megszegőit. Persze mindenki azt hall és lát a dolgokba, amit akar, azt hallja és látja meg, amit akar. Így könnyű igazolniuk ezt a fals álláspontot. Alaposabb vizsgálattal azonban egészen mást láthatunk. Még az úrvacsorai liturgiában is hallhatjuk: a büntetés , a kegyelem 1000! Emellett Isten sokkal inkább jó tanácsokat ad, amelyek az igazi életre vezetnek ― de nem kényszerít. Ezért mondja Mózes által a népnek: 
Nem ostorral és karddal jött közénk Isten ― hanem szenvedéssel, golgotai kereszttel! Azaz megengedte azt is, hogy a rosszat válasszuk, hogy a Baalnak szolgáljunk, hogy keresztre feszítsük Isten Fiát, hogy eladjuk lelkünket Sátánnak. Nem tartotta vissza népét semmiféle csodával vagy mennyei szózattal, hogy bálványimádók legyenek. Ma is megengedi, hogy hibás lépéseket tegyünk, hogy pl. az ország jövőjét tekintve is olyan voksokat adjanak le egyháztagok is, amelyek a Jézus-ellenes hatalmakat erősítik, a keresztyén erkölcsöket rombolják. Isten nem lépett közbe ― de azt tudnunk kell, hogy minden bűnnek megvan a következménye! Nem azért, mert Isten megtorolja, hanem egyszerűen azért, mert ahogyan a fizika világában törvényszerűségek határozzák meg a lehetőségeket, úgy a lelki-erkölcsi életben is megvannak a törvényszerűségek. Ahogyan a próféta szava közmondássá is lett: 

Érdekes, hogy a magyar fordításban nincs meg a  mellett a , pedig ez lényeges! Nem egyszerű önkéntességről van szó, hanem Isten szerintiről! Épp ezért nem pl. arról van szó, amit könnyen félre lehetne magyarázni, és a vezetőknek felróni, ha valami mellett hitbeli és elvi okból akkor is kitartanak, ha a többiek mást akarnak! A gyülekezetben ugyan szép a demokrácia látszata, és azt mondani, hogy mindenben döntsünk szavazással, de azért erről valójában szó se lehet, csak adiaforon esetekben! Tehát a vezetőknek igenis kötelességük pl. időnként sarkukra állni, és akár a gyülekezettel szemben is képviselni azt, ami Isten szerinti!

Kicsit azért furcsa ez az ige, hiszen valójában nem elsősorban a gyülekezet felé szól, hanem sokkal inkább a lelkészek felé… Ugyanakkor, mivel nem az a feladatunk, hogy magunknak prédikáljunk, hanem a gyülekezetnek, nyilván erre kell kiélezni a mondanivalót ― ill. a mai értelemben vett presbiterekre, a gyülekezet vezetőire, tisztségviselőire, szolgálattevőire is. Nagyon fontos mondatnak érzem ezzel kapcsolatban:  ― Ilyen oldalról legyen szó a vezető munkájáról, és ne úgy, hogy őt akarja majd a gyülekezet kritizálni! Nem magunknak prédikálunk, hanem a gyülekezetnek! És végképp nem a gyülekezet prédikál a lelkésznek!

Mi a jegye a presbitertársságnak? Hát az, hogy Krisztus szenvedésének tanúja!!! Lehet valakit presbiternek nevezni a gyülekezetben, egyházmegyében, kerületben is egy egyszerű választás révén ― de lényege szerint csak az lesz valóban presbiterré, aki ismeri maga is, személyes tapasztalatából ― nem a maga, hanem ― Krisztus szenvedését. A presbiter eredetileg nem tisztség volt, hanem feladat! Aki komoly szolgálatot végzett a gyülekezetben, és aki fokról fokra előrehaladva mintegy , azaz a szolgálatában mutatta meg alkalmasságát, az lett presbiter. Ezért mondja Pál, hogy csak kipróbált embert állítson szolgálatba!
És itt most nem egyszerűen csak arról van szó, hogy mennyi és milyen munkát végez valaki, hanem sokkal inkább arról, hogy mennyire vált Krisztus szenvedésének tanújává! Tanúnak lenni egyrészt jelenti azt, hogy , aki maga is ismeri Krisztus szenvedését ― másrészt jelenti azt, hogy tanúskodik is Krisztus szenvedéséről, Krisztust hirdeti élete, munkája, Ura tanításához ragaszkodik, és ebben a ragaszkodásban végzi szolgálatát. Vajon a magunk életében, egyházunk viszonyai között mennyire áll fenn ez a Péter által felállított feltétel? Félek tőle, hogy nagyon kevéssé.

Vezetők és vezetettek kapcsolata is előkerül ― és egymás mellett álló szolgálatok kapcsolata is. sok békétlenség emészti egyházunk, gyülekezeteink életét. Egyik csoport a másikat hibáztatja ezért-azért. Egyik párt a másikat mocskolja ― majdnem mindenért. Sokakban feltör a kiáltás ― békességért. A tegnapi teológiai fórumon elhangzott ezzel kapcsolatban azért egy nagyon lényeges gondolat, amely jelzi azt a jeremiási helyzetet, hogy nem elég békességet kiáltani, és nem elég békességért kiáltani. Nem elég, mert az igazság ellenére sosem lesz békesség, legfeljebb Jeremiás kiáltása: 
A teológiai fórum elhangzottak alapján pedig:  (Mindez tulajdonképpen összecseng azzal a magyar fordításban számomra jelenleg érthetetlenül kimaradt  kitétellel [bár a kommentárok közül is csak  foglalkozik vele egy megjegyzésben] ― nem az a lényeg, hogy a nyáj hajlandó‑e elismerni, hogy nem kényszerből, hanem önként pásztorolják‑e őket, és nem is az számít, hogy a presbiter önkéntesnek hiszi‑e a maga munkálkodását, hanem az, hogy valóban Isten szerint való‑e a szolgálata! Mert ez a főkérdés mindig, és nem az, hogy tetszik‑e a stílusa, mert a meggyőződése mellett szilárdan és határozottan kiáll, még ha ezt mások nagyképűségnek és öntömjénezésnek is állítják be!) Hát nem ugyanezt látjuk a közéletben is? Álságosan jajgat a kampány eldurvulása miatt épp az, aki negatív, gyűlöletkeltő kampányt folytat! Hát ezt akarjuk egyházunk életében is megvalósulni az elkövetkező időkben?!? Péter mást javasol mindkét oldalnak: vezetőknek:  ― vezetetteknek a vezetőkkel kapcsolatban:  ― vezetettek csoportján belül: 
Bármelyik oldalról sérülhet ez, és akkor bizony megborul a gyülekezet egysége, rendje. És kezdődik az egymásra mutogatás… Pedig helyette Krisztusra kellene figyelni. Mert az Ő dicsőségének csak az lesz részese, aki szenvedésének hű tanúja  sokan akarnak csak a dicsőségnek részesei lenni ― menthetetlenül elbuknak; ha nem előbb, hát utóbb, de végül biztosan. Figyelmen kívül lehet hagyni ugyan mindezt, meg lehet próbálni szenvedéstanúság nélkül dicsőségrészessé válni, de ez nem lehetséges tartósan, ,végképp nem véglegesen: 

:

:

a papokat és püspököket, kik ama nevezet alatt gyakran együtt értetnek (Tít. 1,5.).
…
1 Pét 5,2

1 Pét 5,2
önként, szabadon; valósággal pedig csak az szabad, a ki szeret.
1 Pét 5,3

1 Pét 5,5

1 Pét 5,5
A görög szerint: engedelmeskedjetek a véneknek, mindnyájan pedig egymásnak, és alázatossággal ékeskedjetek.”

:

:

:
“V. Megbízás új feladattal (5:1:11)

A. A presbiterek feladata a pásztorolás (5:1-4)
Péter három pár negatív és pozitív felszólításban oktatja a gyülekezetek vezetőit. Ezek a buzdítások Ezékielre emlékeztetnek (34:1-16), aki szembeállította a hamis pásztorokat az igazi pásztorral.

B. A fiatalemberek engedelmeskedjenek (5:5-7)

:
“C) Figyelmeztetések és üdvözletek (5,1-14)

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/