Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. október 16. 2:06
Tárgy: Csel 20,32-35. - Gyülekezetépítő Ige - Szentháromság u. 19.

Kedves ’Könnyek közt Búcsúzók’!

Hála Istennek, e héten is sikerült végül összeállítanom szokásos anyagomat a vasárnapi textushoz. Örömmel tudatom, hogy amiként az evangélium ingyenes, ezt a pakétát is ingyen lehet venni, ahogyan az Effata együttes is énekli a próféta megzenésített szavát:

Károli: „Oh mindnyájan, kik szomjúhoztok, jertek e vizekre, ti is, kiknek nincs pénzetek, jertek, vegyetek és egyetek, jertek, vegyetek pénz nélkül és ingyen, bort és tejet. Miért adtok pénzt azért, a mi nem kenyér, és gyűjtött kincseteket azért, a mi meg nem elégíthet? Hallgassatok, hallgassatok reám, hogy jót egyetek, és gyönyörködjék lelketek kövérségben.” (Ézs 55,1-2.)

Újfordítás: „Ti szomjazók mind, jöjjetek vízért, még ha nincs is pénzetek! Jöjjetek, vegyetek és egyetek! Jöjjetek, vegyetek bort és tejet, nem pénzért és nem fizetségért! Minek adnátok pénzt azért, ami nem kenyér, keresményeteket azért, amivel nem lehet jóllakni? Hallgassatok csak rám, és jó ételt fogtok enni, élvezni fogjátok a kövér falatokat!” (Ézs 55,1-2.)

Vázlatkísérlet:
Gyülekezetépítő Ige
Ajánlás
Kezek evangéliuma
Gondoskodó emlékezet
Keresztyén adok-kapok
A vázlathoz:
Sokat erőlködünk, sokszor nem is erőlködünk a gyülekezetépítés munkájában. Hol időnk nincs, hol erőnk; hol lehetőségünk, hol képességünk hiányos. Kis egyházunk gyülekezeteinek életét tekintve eléggé elszomorító képet kapunk. Ahogyan csütörtökön az EBBE ülésén is megtapasztaltuk, milyen nehéz is a lelkészek helyzete — és ezáltal gyülekezeteink helyzete. Hiszen egyszerűen sokkal több — nem lelkész, hanem — lelkipásztor szükséges egy gyülekezetben! Presbitériumaink azonban igen távol vannak azoktól az ősegyházi vénektől, akiktől most Pál is búcsúzik, akik először is szívükön viselik a gyülekezet által Krisztus ügyét, másodszor ezért komoly odaszánással munkálkodnak is a gyülekezetben. Az a presbiterség, amit ott olvasunk, valami furcsa, ma nem létező forma volt: a presbiterek a gyülekezet lelki életét munkálták, nem csupán bizonyos üléseken döntéseket hoztak, stb. Nem fizetett munkásai voltak a gyülekezetnek, hanem önkéntes, de odaszánt életű lelkipásztorai.
(Nem lelkészei, hanem lelkipásztorai!) Mai értelemben Pál sem volt lelkésze a gyülekezetnek, ami pl. azon látszik, hogy elénk tárja, hogy nem is fogadott el semmiféle ellenszolgáltatást, hanem polgári foglalkozásából tartotta el magát. (Ezt kisegyházaknál ma is megtaláljuk — azonban ne essünk abba a tévedésbe, mintha a lelkészekre kellene ezt vonatkoztatni! Ha ma valakinek világi állást kellene vállalnia, akkor bizony végképp nem jutna ideje a gyülekezetre, hiszen így is krónikus időhiányban szenvedünk. A páli körülményekhez minimum a gyülekezet szerkezetének kellene teljesen átalakulnia, de tulajdonképpen a történelem kerekének is vissza kellene forognia…)
Ajánlás
Fontosak az emberek, akik végzik a szolgálatokat. Ezt sokféleképpen tapasztaljuk meg. Először is talán arra gondolhatunk, milyen jelentős szerepe van annak, hogy valakit ki ajánl mások figyelmébe, egy munkahelyen, vagy a gyülekezet szolgálatára. Pál mégsem embereknek ajánlja a gyülekezetet, hanem nagyon jól tudja, hogy egyedül Isten az, aki Igéjével építheti népét.
Kezek evangéliuma
Az ajánlás mellett fontos kérdés a hitelesség is. Sajnos voltak mások is, akik járták a gyülekezeteket vándorprédikátorokként; igen sokszor tévtanítók voltak — rengeteget is harcolt velük az apostol. Ők bizony ‘kosztot és kvártélyt’ vártak szolgálataikért. Demetriosz és általában az ötvösök pedig az Artemisz-kultuszból szereztek busás bevételt a vallási turizmusból. Pál ezekkel szemben a maga példáját mutatja fel: saját kezeivel szerezte meg a keresetet ahhoz, hogy aztán ingyenessé tehesse mindenki számára az evangéliumot, és ne terhelje meg a gyülekezetet, amelytől egy petákot sem fogadott el. Ezzel is erősítette az igehirdetést, hiszen nem a szofisták vándorló életét mutatta, akik a ‘haszonért-jóltartásért’ bölcselkedtek. Így terjesztette egy rendkívüli helyzetben Krisztus igazságát, adta tovább az ingyenkegyelmet.
Gondoskodó emlékezet
Mindemellett nem pusztán arról van szó, hogy Pál elejét vette a rossz nyelvek megszólásának azzal, hogy nem fogadott el semmit. Más helyzetben ő is nagyon jól tudta Jézus mondását: „Méltó a munkás a maga bérére.” (Lk 10,7b., 1Tim 5,18b.) Ne gondoljuk hát azt, hogy nem lehetnek az evangéliumnak fizetett főállású szolgái! Tovább kell lépni arra, hogy miért is vállalta Pál a jogosan járó fizetség helyett, hogy maga tartja el magát. Nem jelentéktelen szempont az, hogy az akkori élet természetes velejárója volt, hogy napközben a gyülekezet tagjai dolgoztak, és csak este tudtak összejönni, így Pál amúgy se tudott volna mit csinálni közben. Ám természetesen nem ez az ok. A valódi indíttatás a gondoskodás volt azokról, akik vele voltak! Ezzel is tanított arra, hogy nem magunknak harácsolni vagyunk ezen a világon, hanem egymást segíteni, a másiknak adni.
Keresztyén adok-kapok
És máris ott vagyunk Jézus eme ismeretlen mondásánál, amelyet itt az apostol idéz búcsúbeszédében. Milyen jó is ez, mert így ránk maradhatott ez a makarizmus, amelyet valamilyen okból az evangéliumok nem jegyeztek fel! Az emberek adni pofont szeretnek, kapni pedig pénzt, stb. Jézus mégis az ellenkezőjére tanít. Nem azért, mert Ő valami elvont mazochista, hanem épp azért, mert tudja, hogy aki mindig csak magának szerez, az valójában boldogtalan. Boldog az lesz, aki megtanul önzetlenül adni!
(Nézzünk csak körbe őszintén és ‘objektíven’ a világban! Vajon nem ordító‑e a különbség boldogság tekintetében a gazdagok és a szegények között? Mindenkit elhitet Sátán, hogy akkor lehet boldog, ha mindene megvan. Közben pedig kiderül, hogy épp a gazdagságba megy tönkre. Hány és hány meggazdagodott ember van, akik mégsem találták meg a boldogságot, sőt, egyenesen tönkrementek a mammon gyarapodásába!)
Sokféleképpen tapasztalhatjuk hát meg az igazságot. Ahogyan a Hegyi beszéd boldogmondásai paradoxak, úgy ez is — de akkor is igazak, mint ez is!
Gondolatok az ige kapcsán:

Mindenekelőtt ne essünk abba a tévedésbe, mintha az igeszakasz a lelkészi szolgálatról szólna (csupán)! Igaz, hogy az akkori ‘szervezet’ másképp épült fel, de azért itt nem a ‘fizetett lelkészekről’ van szó, hanem a gyülekezet véneiről, a lélek által indított ‘önkéntes munkásokról’ és ‘önkéntes vezetőkről’. Pál ingyen szolgálata amúgy is kivétel, hiszen még ő maga is jól tudja, hogy „Méltó a munkás a maga bérére” (1Tim 5,18.) Ennél is fontosabb, hogy Jézus nagyon is világosan beszél e témában: „Maradjatok ugyanabban a házban, és azt egyétek, igyátok, amit adnak, mert méltó a munkás a maga bérére. Ne járjatok házról házra.” (Lk 10,7.)
Az anyagi szempontok helyett tehát figyeljünk inkább arra a lelkületre, arra a szolgálatra, amiről Pál beszél, és amivel élete tanúskodik szavai mellett! A gyülekezet tagjaitól és különösen is vezetőitől (véneitől-presbitereitől, tisztségviselőitől, munkatársaitól, bármilyen szolgálatban állótól [azaz tulajdonképpen mindenkitől]) hűséges helytállás vár az Úr, és ebben kell mindannyiunknak fáradoznunk.

Sokszor előfordul, hogy emberek bibliai eredetű mondásokat idéznek. Érthető is, hiszen kultúránk gyökereit akkor is áthatja, ha az EU-alkotmány nem akar tudni róla, akkor is át meg átjárja, ha sokan nem tudnak róla. Pl. TV‑s vetélkedőműsorban idéztek egy mondás, amit más valakinek tulajdonítottak — a műsorvezetővel együtt —, mert már az a híresség is idézte; azt azonban nem tudták, hogy valójában a mondás a Bibliában szerepel… máskor pedig az a probléma, hogy tévesen idézik. (Pl. Aki nem dolgozik, ne is egyék a páli „ha valaki nem akar dolgozni, ne is egyék.” [2Thessz 3,10.] helyett.) Nem árt, ha legalább mi, Bibliát forgató és ismerő keresztyének helyesen tudjuk e mondásokat és eredetüket, ill. kovászként átjárva környezetünket adott esetben helyesbíteni tudjuk a rosszul raktározott ismereteket. Emellett azt sem árt tudnunk, hogy nincs Jézus minden szava lejegyezve az evangéliumokban.

Végül a kommentárok előtt a 3 évvel ezelőtti igehirdetés előkészületeiből, ill. az akkor készült igehirdetés írott változata:

Pál búcsúzik az efezusi vénektől — meleg hangvétel.

A főbb pontokat talán így lehetne kiemelni:
1.	Kontextusként az Efezusi események, Artemisz kultusz ötvösei ill. a keresztyénség ingyenessége.
2.	Első mondanivaló: az építő és örökségosztó Istennek ajánlás; e nélkül a továbbiaknak sem volna értelme.
3.	Harácsolás helyett fáradságos munka másokért.
4.	Adni vagy kapni?

LMK‑n elhangzott gondolatok:

Kontextus: misszió Efezusban (2. Missziói útján Priszcilla és Akvilla vele tölt időt Ázsia provincia fővárosában. Kizárólag zsinagógában misszionál. Akvillát és Priszcillát otthagyva nem menekül, hanem reménységgel búcsúzik.)

Efezusról így ír 1Kor-ban: nagy és sokat ígérő kapu nyílt, de sok az ellenség is.

Több levelet innen írt — dolgozott, senkinek nem volt terhére. A fogsági leveleket is innen írta.

Távozása összefügg a Demetriosz-féle lázadással.

Textus: 56. Pünkösdjét mindenképp Jeruzsálemben szeretné tölteni. Ezért nem is megy Efezusba, hanem magához kéreti a véneket. Egyetlen ránk maradt beszéde, melyet hívőknek mond (másoknak mondott beszédei: 1.: pizídiai Antiókhia, 2.: Areopagosz).

Nem szabályokat alkot, hanem személyes példát ad — a legnagyobb lelkipásztori feladat. Ezt csak az Úrnak ajánlva lehet tenni — csak azután tér vissza a saját példájára.

Jézus szavára hivatkozik, melyek nincsenek leírva — nem mindent írtak le (ld. Jn 21,25.)

Prédikáció: alázat érződik a saját példán is — mert Krisztus munkáját látja.

Vázlat: Krisztusnak átadott élet.
Bev.: Rendhagyó konfirmációi istentisztelet.
1. Gyülekezet Krisztus nélkül.
2. Épülés Ige nélkül.
3. Szolgálat áldozat nélkül.
Bef.: Hétköznapi konfirmáció.
Javasolt ének: 266, 273.

A konfirmáció mellett a 32. v. alapján a keresztségre is lehet gondolni…

Tiszteletben álló keresztyének milyen mondásokat tulajdonítanak Jézusnak — mint a 35. v. nagyobb boldogsága. Pl. megdobnak kővel, dobd vissza kenyérrel — de mennyi a valós alapja?

Adni-kapni — tulajdonképpen nem anyagi! Pál az evangélium hirdetéséről, a kemény munkáról szól!

Hogy lehet nem a lelkészeknek, hanem a gyülekezetnek prédikálni erről? — Talán rámutatni a saját szolgálatára: gyertek utánam, tekintsetek úgy a dolgokra, ahogyan én fáradozom… Pontos munka, lelkes munka. A lelkész is odatartozik a gyülekezethez adakozással.

Pál megismerte az efezusiakat, ‘kapni akarok keresztyénségüket’  Pál ‘adni keresztyénségről’ szól!

Jó, ha eljut az evangélium a szívig — de lejjebb kell menni (a farzseb pénztárcájáig).

Ingyenkegyelem		Csel 20,32-35.
Prédikáció  Ige-hatás
Mit hallottál meg ebből azt igeszakaszból? Hogyan értelmezed? Másra, vagy magadra alkalmazod? Általánosságban, vagy konkrét élethelyzetben szólal‑e meg Neked — és egyáltalán megszólal‑e Neked, személyes üzenetként Istentől? Ettől függ, hogy érdemes volt‑e ma eljönnöd az istentiszteletre… Nem könnyű alkalmazni ránk. És mégis, magától alkalmazódik…
Miről is szól egy prédikáció? Hiszen Pálé is az volt! Lebilincselő előadásnak, izgalmas szónoklatnak tekintsük, amely mindenkit leköt, és még évek múlva is emlékeznek rá? Vagy inkább Isten nekünk szóló Igéjeként, hitben járó gyermekeinek címzett üzeneteként hallgatjuk? Hogyan szoktunk emlékezni egy réges-régi prédikációra? Magam nem úgy emlékszem, mint amit szavak szintjén fel tudnék idézni — de megvannak a lenyomatai, mint a kövületeknél: nem maga a növény maradt fenn, de a kőbe zárva mégis megőrződött. Sokszor nem elsősorban a szavak, hanem sokkal inkább azok hitbeli és életünkre gyakorolt hatása számít, és az őrződik meg ‘elmelenyomatként’. Talán Pál mostani búcsúbeszédét, búcsúprédikációját is így kellene látnunk…
Efezusi események
Annak érdekében, hogy ne a Pálnak, ne is az efezusi véneknek szóló üzenetet, a rájuk érvényes következményeket halljuk csak meg, hanem azt is, ami nekünk szól, ránk kell, hogy hatással legyen, érdemes odafigyelnünk arra a környezetre, melyben, mint előzményekben megszólal az apostoli szó: Pál búcsúzik az efezusi vénektől — abban a tudatban, hogy Jeruzsálemben fogság vár rá, és többé nem látják egymást ebben az életben. Innen is érthető a meleg hangvétel — még jobban következik azonban abból, hogy 2-3 évet töltött el ebben a városban.
Mi is történt Efezusban, ami e beszéddel kapcsolatban fontos tájékozódási pontot képezhet számunkra? Efezusról így ír Pál: „nagy és sokat ígérő kapu nyílt ott előttem, de az ellenfél is sok.” (1Kor 16,9.) Efezus az Artemisz-kultusz központja volt. Az ötvösök  hatalmas bevételre tettek szert abból, hogy kis Artemisz szobrocskákat és templomokat készítettek. Nem is csoda, hogy a pénzsóvár mestereket nagyon könnyen fel tudta bujtani egyikük, név szerint Demetriosz, és nagy zavargás támadt a városban. Hiszen Pál számukra konkurenciát jelentett az ingyenes evangéliummal, nemcsak azért, mert ellenszolgáltatás nélkül végezte missziói munkáját, hanem mert kimondta, hogy az emberkéz alkotásai, az emberi szándékok mind csak bálványok. Oly sokszor mozdulunk meg magunk is, akár odáig is elhathat felháborodásunk, mint az ötvösök zavargása — ám Pál ezzel nem törődik, mert számára nem az emberi szándékok fontosak, hanem Isten akarata, és az a küldetés, amit tőle kapott.
Istennek ajánlás
Első búcsúzási mondanivalója épp ezért: az építő és örökségosztó Istennek ajánlás; e nélkül a többinek sem volna értelme. Ő az, aki felépíthet minket Igéje által. Ő az, aki egyházat teremtett, és folyamatosan építi azt a világban. Ő az, aki az üdvösség örökségét adhatja a szentek, azaz a Krisztusban hívők közösségében. Mert máshol nincs üdvösség, csak a hit által lehetünk részesei. Lehet világi életben bármilyen sikerünk, elodázhatjuk a végső kérdéseket, de akkor is kérlelhetetlenül közeledik mindannyiunk számára a végső óra, és ott már csak egyetlen kérdés számít: megragadtuk‑e a kegyelem igéjét, felépültünk‑e az egyház épületévé, elnyertük‑e az üdvösség örökségét?
Ezért, Pál, amikor elhagyja a közösséget, a jövőt egyedül Isten kegyelmében látja. Ez nem egy földöntúli, megfoghatatlan, láthatatlan ‘izében’ nyilvánul meg majd szerinte, hanem már földi épülésben is észrevehető az egyház szentjein. Amit az ember elképzelhet, s célul tűzhet evilági ‘kiterjedésben’ maga elé, az nem feltétlen idegen Istentől, de az eredményesség mindenképp az Ő kezében van. Kegyelme nélkül nemcsak Isten országa nem képzelhető el, de a keresztyén ember földi élete sem. A Pál körül lévők még egy ideig normál emberi viszonyok között fognak élni, mint a világ többi embere — de Isten segítségével, Isten kegyelméből, az Ő örökségében épülve.
Fáradságos munka másokért
De milyen is kell legyen ez a földi élet, ha hitben zajlik? A válasz ma igeszakaszunk fényében nagyon rövid: munkában! Sokan úgy gondolják, hogy a munka csak nyűg az ember nyakán. Vannak, akik még azzal is tetszelegni akarnak, hogy bizonygassák: a bűneset miatt ránk testált büntetés. Azonban sajnos ezzel is csak tájékozatlanságukat teszik nyilvánvalóvá. Ugyanis a munka kapcsán a büntetés csak az, hogy ez arcunk verítékével történik, de maga a munka már a bűneset előtt is az ember feladata. A munka Isten egyetemes teremtési rendje, mellyel életünk fenntartásáról gondoskodunk!
Pál nem véletlenül hangsúlyozza, hogy milyen kemény munkával kell gondoskodni a gyengékről: a sátorkészítés tényleg nehéz munka volt akkoriban — még nem futószalagon készültek a sátrak! Azonban szavai könnyen félreértéshez is vezethetnek, mert könnyű volna belőle azt a hamis következtetést levonni, hogy a misszionáriusnak, igehirdetőnek, lelkésznek, gyülekezeti munkatársnak ingyen kellene dolgoznia. Mintha nekik nem volna szükségük arra, hogy fizikai megélhetésüket biztosítsák, hanem az evangélium szava kellene táplálja őket. Tudnunk kell, hogy Pálnak nem általános apostoli elve volt az, amit magára alkalmazott. Az efezusbeli helyzet is segíthet eligazodni: az ötvösök hatalmas keresetet zsebeltek be az Artemisz-kultuszból. Artemiszből meg lehet gazdagodni  Krisztus nem ilyen! Ezért is volt különösen fontos, hogy megélhetését más munkával biztosította.
Ám ehhez hozzátartozik az is, hogy a gyülekezet alakulásának környékén vagyunk, életük ekkoriban úgy zajlott, hogy esténként jöttek össze házaknál, és ekkor hirdette az apostol az evangéliumot — ill. szombatonként a zsinagógában. Így hát napközben nemhogy nem volt szükség a missziói munkára, de mód se volt rá. Gondolhatnánk, hogy akkor elég lenne egyházunkban is olyan rendszer, mint némelyik baptista gyülekezetben, ahol a lelkész nap‑ és hét közben polgári állásban áll, és csak mellékállásban végzi a gyülekezeti szolgálatot. Ám a mai felállás és a méret nálunk más — gondoljunk csak bele, mennyi és mennyi szolgálat kellene így elmaradjon! Legelőször is nem lehetnének hittanórák, nem volna hivatali idő, nem volnának megoldhatók a temetések, stb.
Maga Pál sem gondolja, hogy így kellene lennie, mert nemcsak tudja, hanem el is rendeli: „Akit pedig az Igére tanítanak, az minden javából részeltesse tanítóját.” (Gal 6,6.); vagyis nem csupán eltűri, hanem egyenesen szükségesnek tartja az igehirdetők életfenntartását a hívek munkája révén biztosítani — még ha ő a maga ezzel a létfenntartási biztosítékkal nem is él.
Adni vagy kapni?
Miért is hangsúlyozza a kemény munkát? Semmiképpen azért, hogy dicsekedjen, hogy lám, elvárhatná a gyülekezettől, hogy eltartsák, ő mégsem várta el, és nem kívánta senki ezüstjét vagy aranyát. Ehelyett tanít — és itt kell meghallanunk a gyülekezet tagjainak szóló üzenetet! Meghallanunk: a munka egyrészt a magunk és velünk levők (pl. család) létfenntartásáért kötelességünk, másrészt azért, hogy másokat segíthessünk vele! Mert nagyobb boldogság adni, mint kapni.
„Az Úr szavával fejezi be beszédét. Ez a logion ismeretlen a Jézus szavaiként hagyományozott anyagban, de egészen Jézus tanítása szerint való. … Jézus idézett szava annak bizonysága, hogy sokkal több jézusi logion élt az első idők keresztyén gyülekezeteiben, mint amennyit abból írásban is megörökítettek az evangéliumok. … Pál ismerte Jézus olyan mondatait is, melyeket az evangéliumok nem közöltek. Az evangéliumok egyébként maguk is jelzik, hogy nem közöltek mindent Jézus mondataiból.” (Jubileumi kommentár)
Igen, az adakozásról van szó — általában a rászorulóknak, és a gyülekezet részére egyaránt. Érdemes átgondolni, miként is viszonyulunk ahhoz, hogy keresetünkből Istennek is felajánljuk az illendő részt. A Biblia a tizedet állítja elénk példának — őszintén szólva én is ezt az arányt teszem mindig félre keresetemből, hogy különböző formában Isten ügyének szenteljem. Vajon milyen arányban áll a magunk keresete, és miről árulkodik ez az arány hitünk tekintetében? Amikor Pál arról beszél, hogy ő miként is dolgozott, természetesen nem a dicsekedés, hanem a példaadás motiválja: keményen fáradozott, hogy keresetéből másokat is segíthessen.
Adni-kapni azonban nemcsak objektív áramlási irány — nagyon lényeges a szubjektív értékelés! Ki miben veszi észre, hogy kapott? Ki miben hajlandó önzetlenül adni? Észreveszed‑e, mennyi mindennel ajándékozott meg Isten? Észreveszed‑e, mikor érhet(ne) az az öröm, hogy Te adhatsz? Melyikre nyitott a szívünk? Van, aki képtelen adni — ám van olyan is, aki kapni képtelen — és van, aki egyikre sem képes! Pedig Jézus szavára érdemes odafigyelnünk: boldogság, amikor az ember kaphat és elfogadhat — de még nagyobb boldogság, amikor maga adhat és támogathatja a gyengéket, és segíthet a rászorulókon!
Ámen
Kommentárok:

(A Szent István Társulati Biblia jegyzetei. In: BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„ApCsel 20,32-38.
Istennek ajánlja az egész gyülekezetet, és békecsókot váltva imádság után hajóra szállt. A beszéd záró mondata Jézusnak az evangéliumban fel nem jegyzett mondását adja (agrafon, logion).”

(Káldi Biblia jegyzetei. In: BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Csel 20,32
az épületet befejezni, melyet mi elkezdettünk; a kereszténységnek belsőleg és külsőleg még nagyobb kiterjedést szerezni. Vesd össze: Efez. 2,20. Kol. 2,7.
Csel 20,32
az örök élet örökségében minden keresztények között (nektek is) részt engedni.
Csel 20,35
Sz. Pál az erőtlen hiveket kimélte, midőn apostoli fáradalmaiért nem kivánt tőlök tartást, mint a kik ezen könnyen megütközhettek volna.
Csel 20,35
Vesd össze: Luk. 6,30. 11,41. 18,22. Ján. 21,25.”

(Jubileumi kommentár. In: BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Csel. 20,17–38. Elbúcsúzik az efézusi vénektől.
Milétosz légvonalban 50 km-re van Efézustól, szárazföldi úton 60 km-re. Pál már nem akar bemenni Efézusba, viszont a gyülekezetnek még szeretne néhány dolgot a lelkére kötni, ezért Milétoszban találkozik a gyülekezet képviselőivel. A gyülekezet véneinek beiktatásáról Lukács ugyan nem szól előzőleg semmit, azonban természetesnek veszi, hogy minden gyülekezet élén a zsidó minta szerint voltak vének, akik a gyülekezet vezetését, irányítását végezték. Pálnak a vének megérkezésére legalább 4 napot kellett várnia. A vének más gyülekezetből is jöttek, és Pál az egész ázsiai részen lévő gyülekezetek vezető testületétől el akart búcsúzni. Az apostoli tekintélyt érzékelteti ez a részlet (vö. 28. v.; 14:23), de mindenekelőtt maga a beszéd. Lukács ezzel a mély, tartalmas, gazdag anyagot magában foglaló beszéddel, az ApCsel magával ragadó beszédeinek tartalmát és stílusát szemlélteti (vö. 37. v.). Ez az egyetlen beszéde Pálnak, amelyet a keresztyének előtt tartott igehirdetéseiből Lukács hagyományozott, jóllehet többször is említést tesz ilyen jellegű beszédekről (vö. ApCsel 14:22.27). Ezek nyomait leveleiben találjuk. Pál a felelősségteljes férfiaknak, a kis-ázsiai gyülekezetek vezetőinek apostoli munkájáról számol be (18–21.26k.31.33–35.); prófétai előrelátása alapján szól a gyülekezet jövőjéről (22–25.29k.). Búcsúbeszéde levelei egy-egy részletére emlékeztet. Egészen más, mint az eddigiek, viszont a szituáció is más. Pál beszédei éppen abban sajátosan páli beszédek, hogy mindig az adott helyzetre, hallgatóira vannak tekintettel. Sokféle szituációban mindig azzal a hangvétellel szól, amellyel az adott esetben szólnia kell. Lukács írói művészete a páratlan, meg nem ismétlődő helyzetek sajátosságainak megfelelő beszédeket kitűnően adja vissza. Ebben az esetben Pál beszéde a fültanú tolmácsolásában van előttünk. Az ApCsel könyvének ez az egyetlen helye, ahol a hívők közül kifejezetten csak a férfiakhoz, a gyülekezet szűk köréhez szól az apostol. A beszéd felépítése logikus: három gondolati egység után áldáskívánással fejeződik be.
…
32–38. Áldáskívánás.
Az Úr ígéretében bízva, imádságos lélekkel búcsúzik Pál az efézusi gyülekezet képviselőitől. Isten kegyelmének Igéje a gyülekezet további életének garanciája. A földi jelen és mennyei jövő Ura a gyülekezet gazdája. Pál nagyon jól tudja, hogy minden kérésnél és intelemnél fontosabb és hathatósabb Jézus Krisztus közbenjáró munkája. Ő védi, oltalmazza és megtartja az egyházat, könyörög érte. Isten nagy kegyelme, amely nyilvánvalóvá lett Krisztusban az egyháznak és minden egyes embernek, a jelenben és a jövőben egyaránt biztos reménység. A mennyei örökség és az örökség itt a földön egyaránt biztos kezekben van (Lk 20:14; Zsid 1:2). Ő az, aki földi keretek között építi egyházát, mennyei keretek között ad örökséget népének. Pál beszéde utolsó részében önmagáról szól. Elutasít minden igazságtalan vádat, sohasem húzott hasznot földi munkájából (vö. Jn 7:21kk.; Bír 14:12k.; 2Kir 5:22kk.; 7:8; Lk 12:33; Jak 5:2k.). Ez a motívum többször szerepel leveleiben is (1Thessz 2:9; 2Thessz 3:8; 1Kor 9:4–18; 2Kor 11:7–11). Beszéde végén annak kezdetére utal (18. v.). Nemcsak arra vigyázott, hogy saját maga ne legyen a gyülekezet terhére, hanem arra igyekezett, hogy minden tekintetben javukra, hasznukra legyen. Nemcsak magáról, hanem munkatársairól is igyekezett gondoskodni. Pál nem kívánt szolgálatáért ellenszolgáltatást. Lemond a jogáról (1Kor 9:4–18), ha a szolgálat szempontja úgy kívánja, ha a hitben gyengéket botránkoztatja, vagy ha a tévtanítók kezébe ezzel fegyvert adna. Nem kívánja a gyülekezet anyagi javait, de szívesen veszi hitből való áldozatukat. Az apostol önmagát példaként állítja (2Thessz 3:9; 1Kor 4:16; 11:1; Gal 4:12; Ef 4:28). A gyülekezet elesett tagjairól való gondoskodást elsőrendű feladatnak tartja, a szeretetnek kézzelfogható tettekben kell megmutatkoznia (Ef 4:28). Pál az erőtlenekért való fáradozásában fáradhatatlan. Az Úr szavával fejezi be beszédét. Ez a logion ismeretlen a Jézus szavaiként hagyományozott anyagban, de egészen Jézus tanítása szerint való. Az utolsó szó, amit Lukács a misszionárius Páltól idéz Jézus szava. Az Úr szava a döntő. Annak az ítélőszéke előtt fog megállni, akinek itt szolgált (1Kor 7:10; 9:14; 11:23; 1Thessz 4:15). Nagyon fontos dolog ennek tudatosítása, az Úr szavára és az ő értékrendjére való emlékeztetés (ApCsel 11:16; Jn 14:26; 2:22; Lk 22:61; 24:6–8.44; valamint 2Pt 3:1k.). Jézus idézett szava annak bizonysága, hogy sokkal több jézusi logion élt az első idők keresztyén gyülekezeteiben, mint amennyit abból írásban is megörökítettek az evangéliumok. Ez a mondat különben tökéletesen megfelel Jézus szemléletének és tanításának (vö. Lk 14:12kk.; 18:14; Mk 9:43kk.). Az az igazán boldog, aki ad. Sokkal boldogabb az, aki ad, mint az, aki kap. Ahogyan Jézusnak minden boldogmondása eszkhatológikus értelmű kijelentés, úgy ez is az. Boldog az, aki megszabadult az önzéstől, felszabadult az igazi szeretetre, amely által az eljövendő világ rendjét, a feltétel nélküli szeretetet már itt és most érvényesíteni tudja. Ez a mondat és az 1Thessz 4:15 is mutatja, hogy Pál ismerte Jézus olyan mondatait is, melyeket az evangéliumok nem közöltek. Az evangéliumok egyébként maguk is jelzik, hogy nem közöltek mindent Jézus mondataiból. Jézus idézett mondata azt hangsúlyozza, hogy kapni is boldogság, azonban adni egyáltalán nem kényszerűség és valami szomorú dolog, hanem még nagyobb boldogság, de csak akkor, ha annak a lelkülete van az emberben, akinek ajándékozó kedve nyilvánul meg az adakozásban, az egymás javát szolgáló adományokban. A gyülekezet, ahogyan Efézusban már ez megtörtént, lehet Krisztus szeretetének realizálója. Igehirdetését imádság követi. Teljes alázattal és teljes bizalommal Isten kezébe teszi azt a gyülekezetet, ahol éveken át munkálkodott. Isten erejét kéri és várja mindnyájuk számára. Pál munkájának jó gyümölcsét jelzi az, hogy vele együtt boruljanak le imádkozni azok, akikhez szólt: az egész sereg, akik megjelentek hívó szavára Milétoszban. A lelkigondozói beszélgetés imádságban folytatódik. Ahogyan Pál korábban gyülekezeti munkája során tette, úgy jár el most itt is, a beszédét imádsággal fejezi be. A térdre borulást imádság alkalmával a keresztyének olykor-olykor gyakorolták (ApCsel 7:60; 9:40; 21:5; Ef 3:14), mint ahogyan az ószövetségi kegyesek is (vö. 1Kor 8:54; Ezsd 9:5; Dán 6:10). Jézus maga is imádkozott térdre borulva (Lk 22:41), a népek fiai szintén (Ez 44:15.19; 46:6; 1Kir 19:18; vö. Mk 15:19). A térdre borulás az alázat és hódolat jele. Az égre emelt tekintet és kéz annak szimbóluma, hogy az ember felülről, Istentől várja az áldást és segítséget; kész az Úr ajándékainak elfogadására. Ez után a búcsú-istentisztelet után a kis-ázsiai vezető emberek Pált átölelik és könnyezve vesznek búcsút tőle szent csókkal a testvéri közösség jeleként (Róm 16:16a). Különösen azért nehéz a búcsú, mert tudják, hogy e földi létben már nem találkoznak. Közvetlenül ezután Pált kikísérik a hajóhoz. A szeretet gesztusai sokféleképpen megmutatkoznak az iránt, aki odaadóan munkálkodik Isten egyházában.”

(Ravasz László: Az Ó/Újszövetség magyarázata. Kálvin Kiadó):
„e) Búcsúvétel az efézusi vénektől (20,17–38)
A búcsúvétel valamelyik fültanú, talán éppen Lukács elbeszélése, vagy feljegyzése után került az ApCsel-be. Olyan benyomást tesz az emberre, mintha maga Pál olvasná fennhangon valamelyik levelének személyes részét.
Szokása szerint emlékezteti az efézusiakat ‘szeretetére’: mint égett, és mint szolgált köztük. Legtovább közöttük minden gyülekezet között. A II. Korinthusi Levél többször céloz az efézusi szolgálatra (1,8–10; 11,26–30; 4,8–10; 16–18), de ő végezte mind a zsidók, mind a görögök közt az evangélium szolgálatát, a felhívást arra, hogy térjenek meg a bálványoktól az igaz Istenhez, és annak szolgáljanak, ‘és várjátok az ő Fiát az égből, akit feltámasztott a halálból, a Jézust, Aki megszabadít minket amaz eljövendő haragtól’ (1Thessz 1,9–10). Nem csodálkozunk, ha Pál szívére halálsejtelmek nehezülnek. Annyiszor volt már végveszélyben, hogy csuda, hogy él, s megértjük sóhajtását: kívánok elköltözni és a Krisztussal lenni; csak tiérettetek élek tovább! Jeruzsálem a középpontja annak a judaizmusnak, amely Ázsiában és Európában annyiszor kereste halálra. Mi lesz vele? De tisztét be kell töltenie. Munkája a régi missziói mezőkön be van fejezve. Most a világ másik végébe megy: Hispániába s útba ejti Rómát… ‘Semmivel sem gondolok, még az én életem sem drága nékem, csakhogy elvégezhessem az én futásomat örömmel, és azt a szolgálatot, melyet vettem az Úr Jézustól, hogy bizonyságot tegyek az Isten kegyelmének evangéliumáról’ (24. v.). A vénekre (episkopoi), akiket a Szent Lélek választott ki az ő Egyházának legeltetésére, rábízza a nyájat, amely az ő orcáját nem fogja többé látni. De a felvigyázók vigyázzanak magukra és a nyájra. Csak így, együtt teljes a vigyázás. Akármelyik megfogyatkozik, sikertelenné válik a másik is. Még egyszer utal arra, hogy éjjel-nappal kétkezi munkával tartotta el magát és munkatársait, s erején felül, ingyen szolgált. Erre azért volt szükség, mert éppen akkor tízezrével jártak szét a birodalomban a görög szofisták, s az egész zsidó diaspóra szakadatlan mozgásban volt, kereskedők, tanítók, hírvivők adták egymásnak a kilincset, s a vendégbarátságot igen nagy próbára tették. Ezektől különbözteti meg magát Pál, hogy szemléltesse azt a különbséget, ami van az apostol s e nyüzsgő had hirdette igazság között. Egy olyan igével zárja, amely Jézustól ered, s az apostol hagyta ránk: ‘Jobb adni, mint venni!’ Az élet csúcsa az önfeláldozás.
‘Mindnyájan pedig nagy sírásra fakadtak, és Pálnak nyakába borulva csókolgatták őt… Aztán elkísérék őt a hajóra’ (37–38. v.).”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):
„20:32. Pál ezután először Istennek, majd kegyelme igéjének ajánlja őket. Igaz ugyan, hogy az Istenbe vetett bizalom alapvetően fontos, de ezzel együtt engedelmeskedni is kell Igéjének. Ez vezet a neveléshez (felépíthet) és örökséget adhat nektek a szentek között (vö. 26:18; Ef 1:18; Kol 1:12; 1Pt 1:4).
20:33-34. Pál kétkezi munkát végzett, hogy gondoskodjon magáról és másokról (vö. 18:3; Ef 4:28).
20:35. A kemény munka azt is lehetővé tette Pálnak, hogy gondoskodhasson az erőtlenekről (vö. 1Thessz 5:14). Az Úr Jézus szavai: Nagyobb boldogság adni, mint kapni, nem találhatók meg a négy evangéliumban. Valószínű, hogy ez a mondása szájhagyomány útján maradt rá az első gyülekezetre.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):
„20,32 Pál apostol Istennek és kegyelme Igéjének ajánlja őket. Figyeljük meg, hogy nem más emberi vezetőknek vagy feltételezett apostoli örökösöknek ajánlja őket. Ehelyett Istenre és a Bibliára bízza őket. Ez ékesszóló bizonysága az ihletett Írások elegendő voltának. Ez az, ami felépítheti a hívőket, és örökséget adhat nekik azok között, akik meg-szenteltettek.
20,33-35 Üzenetének befejezésében Pál apostol még egyszer saját életének és szolgálatának példáját állítja a vének elé. Teljes őszinteséggel mondhatta, hogy senkinek ezüstjét, vagy aranyát, vagy ruháját nem kívánta. Nem a pénzügyi nyereség reménye volt, ami ösztönözte őt az Úr munkájában. Lényegében szegény ember volt — már ami az anyagi dolgokat illeti —, de gazdag volt Istenben. Kezeit eléjük tartva eszükbe juttathatta, hogy azok a kezek dolgoztak, hogy biztosítsák az élet szükségleteit, mind a maga, mind azok számára, akik vele voltak. Még tovább is ment. Sátorkészítőként dolgozott azért, hogy legyenek eszközei a gyengék segítésére — akik fizikailag betegek voltak —, vagy gyengék erkölcsi kétségek miatt, vagy gyengék szellemi dolgokban. A véneknek emlékezniük kell erre, és minden dologban a mások javára kell törekedniük, emlékezve az Úr Jézus szavairól: ‘Jobb adni, mint kapni.’ Elég érdekes, hogy Urunknak ezek a szavai egyik evangéliumban sem találhatóak. Ezek sok tanításának a lényegét képezik, de itt úgy vannak megadva, mint az evangéliumokban található szavainak ihletett kiegészítése.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):
„108 32. ajánllak titeket: Figyeljük meg, hogy az egyházat ajánlja az Igének, és nem fordítva, kivédve a korai katolikus értelmezést. A hivatal az Ige szolgálatát, és nem birtoklását jelenti (Weiser: Apg., 583-585). 33-34. Vö. 18,3; 1Tessz 2,9; 1Kor 4,12; 9,3-18. 35. az Úr Jézus szavairól: Itt valószínűleg egy közmondást tulajdonít Jézusnak (Prast: Presbyter, 155-156). A függetlenség gondolata természetesen Lukácsé. 36-38. Ennek minden eleme a búcsújelenetek műfajába tartozik. Az, hogy Pált nem látják többé, megerősíti, hogy beszéde végrendelet volt.”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):
„VÉGLEGES BÚCSÚ
ApCsel 20,32—38
Ha figyelünk arra, hogy az apostol itt nemcsak attól a gyülekezettől búcsúzik, amelyik az utolsó 3 évben missziói tevékenységének központja volt, hanem itt lezáródik az egész munka, ami a birodalom keleti felében elhívása óta kitöltötte minden idejét, s lekötötte egész erejét, akkor ismerjük fel utolsó szavainak igazi jelentőségét. Nemcsak kegyes szavak füzére, hogy Istennek és kegyelme igéjének ajánlja őket; az egész egyház jövendőjét teszi le Isten kezébe. Tőle kapta a megbízást, s most az elvégzett munkát, a jövendőre tekintettel, Istennek adja át abban a bizonyosságban, hogy a kegyelem igéje hordozni fogja őket. Az egyház jövendője, élete és megmaradása a kegyelem igéjén fordul meg, s ha azt engedik érvényre jutni, elegendő lesz a megtartatásra. A hirdetett, s az írott ige mögött pedig ott van a testet öltött Ige; tkp. Jézus Krisztus közbenjárásába ajánlja övéit. Térben is ő építhet fel és meg is fogja tenni; időben ő ad majd örökséget nekik a szentek között.
Az apostolnak Isten megengedi — mi ezzel az eszközzel nem élhetünk —, hogy megint csak emlékeztesse őket, miként forgolódott közöttük. Nem kívánta — Géhazi módján (2Kir 5,22k) — senkinek ezüstjét, aranyát vagy (díszes) ruháját; s innen tudjuk meg, amit eddig csak kiteregetett munkakötényeiből (19,12) sejtettünk, hogy mesterségét, kétkezi munkáját Efezusban is folytatta. Keresete még munkatársai megélhetését is segítette, s szinte előttünk van, ahogy az efezusi vének elé tárja munkától érdes tenyerét: ‘ezek a kezek’ — hathatós szemléltetés! Nem dicsekvésből teszi mindezt, hanem serkentésül a jövőre nézve, hogy ne riadjanak vissza, ha gondoskodniuk kell az erőtlenekről. Ez a fordulat nem is annyira a múltra, mint inkább a rájuk váró szolgálatokra tekint, amire nézve az apostol szemléltető, emlékezetbe véső példákat adott nekik. S a végén, zárókő gyanánt, egy jézusi idézet: ‘Nagyobb boldogság adni, mint kapni’. Lám, Jézus mondásai, a logiák szájról szájra jártak. Ez a boldogmondás nincs egyik evangéliumban sem. A szóbeli hagyomány Jézus tetteiről, tanításairól, példázatairól, szenvedéséről és feltámadásáról forrása volt az írott evangéliumoknak, s egy ideig kísérte is kiformálódásukat. A csúcspont ez, hogy a keleti missziói utak lezárásaként Pál apostol Jézus tulajdon szavát idézi!
Ütött a végső búcsú órája. A közös megrendültséget még inkább kiemeli, hogy térdre borulva imádkoznak, ami csak rendkívüli esetekben fordul elő (7,60; 9,40, s még 21,5). Mindenki sírva fakad, s mint atyjuktól végképp búcsúzó fiak, borulnak a nyakába és csókolgatják. Kiváltképpen az elválás véglegessége gyötörte meg a lelküket, mintha el kellene temetniük magukban az apostolt, s most itt maradnak magukra, árván. — Itt e földön az egyház árvaságát a kegyelem igéje gyógyítja és oldja fel alkalomról alkalomra.”

(Heinrich Langenberg: apostolok cselekedetei. Primo Evangéliumi Kiadó):
„34. Pál beszéde a gyülekezet vezetőihez (20,17-38)
Pál az efézusi gyülekezet véneit Milétusba hívatta, hogy beszéljen nekik a Szellem vezetésével kapcsolatos mély megtapasztalásairól (17). Az előttük tartott búcsúbeszéd mintegy az apostol számadása eddigi szolgálatáról (18-35). Ez a harmadik hosszabb beszéde Pálnak. Az elsőt a pisidiai Antiókhia zsinagógájában tartotta (13,14-41), a másodikat az athéni areopáguson (17,22-31).
A gyülekezet vezetőit véneknek nevezik. Először a 14,22-ben hallunk arról, hogy Pál és Barnabás gyülekezetenként véneket állított. Föltehetjük, hogy azóta így tettek minden gyülekezetben, hisz itt, Efézusban magától értetődő a vének szolgálata. Hogy esetleg a vének mellett még püspökök is voltak, nem kell föltételeznünk. A ‘püspök’ kifejezés a vének különleges felügyeleti szolgálatát jelenti (vö. 28. v.; Fil 1,1; 1Tim 3,2; Tit 1,7). Pál a vénekhez, mint a gyülekezet püspökeihez szól. Beszédének három fő része van:
1) Pál számadása eddigi szolgálatáról, 2) jeruzsálemi útjának különleges jellege, 3) kitekintés a gyülekezetek jövendő fejlődésére. Vezérgondolata munkájának felelősségteljes továbbvitele, ezért Pál fontosnak tartja, hogy saját mintakép voltát helyesen értsék meg. Erősen hangsúlyozza tulajdon példa voltát, ezzel kezdi beszédét és ezzel fejezi be. Figyeljük meg, hogy Pál sohasem állapít meg szabályokat és rendelkezéseket, hanem mindig a személyes, élőpéldát hangsúlyozza. Ez a legjobb pásztori teológia. Pál egyetlen ránk maradt beszéde, amelyet keresztyéneknek (hívőknek) tartott, a gyülekezet vezetőinek mint a nyáj felelős példaképeinek szólt. Amit az apostol élete bizonyított, azt kellett nekik is továbbadniok. A vének voltak az első hívők, akik saját tapasztalatból ismerték az apostol egész munkáját, kezdettől fogva Ázsiában. …
…
A beszéd vége (32-35) ünnepélyes ajánlás az Úrnak. Jézus Krisztus mint Úr, feje a Gyülekezetnek, és az Ő kegyelme Igéje az, ami nemcsak általában építi a Gyülekezetet, hanem különösen a gyülekezet vezetőit, akikről itt szó van. Ők, akiknek másokat kell építeniök, elsősorban kell, hogy épüljenek. Hogy itt miért változik a kép, és már nem Isten Gyülekezete legeltetéséről és a nyájra való felvigyázásról van szó, annak megvan a maga különleges oka. A nyájacska, amelyet Isten tulajdon vérével szerzett, hogy teljesen magáévá tegye, szemben áll Izráel nagy nyájával, amit Egyiptomból mentett ki a páskabárány vére által. A ház, a Gyülekezet szembe van állítva Isten sátrával lzráelben. A Gyülekezet a szilárd ház, a felépítés célja. Az alapkő segítségével, amely az egész épületet meghatározza, aki Jézus Krisztus, növekszik az épület, együvé kapcsolódva szent templommá az Úrban (Ef 2,21). Ez Isten lakhelye szellemben. Hogy itt a kegyelem Igéjét említi eszköznek, ami fel tud építeni, az az összefüggésből világos. Pál apostol sajátos szolgálatánál Isten kegyelmének evangéliumáról van szó (24). Ez a szolgálat szükséges volt Isten szellemi házának, az Úr szent templomának fölépítéséhez. Az egyetlen eszköz ebben az Úr kegyelmének Igéje. Ez az Ige nemcsak a gyülekezet véneit tudja felépíteni, hanem nekik örökséget is tud adni mindazok között, akik megszenteltetnek. Ez az örökség a Krisztus királyságában a jövőben végzendő szolgálat. Erről az örökségről beszél Pál az Ef-ben: ‘Hogy tudhassátok, mi az Ő elhívásának reménysége és mi az Ő öröksége dicsőségének gazdagsága a szentek között’ (1,18). A Gyülekezet öröksége és elhívatása az isteni világkormányzás és világkifejlés központi szerveként való szolgálat. Mindazok között, akik megszenteltettek, azaz elkülönültek erre a szolgálatra.
Pál megint visszatér arra, hogy saját példáját állítsa oda eléjük követésre (33-35). Már ebből is következik, hogy Pál a véneket nem óvni akarja a be-tolakodó tévtanítóktól. Itt egyáltalán nem tanításról vagy dogmákról van szó, hanem a Szent Szellem által munkált élet bizonyságtételéről. Itt csak a példakép van a helyén, mint ami döntő. Pál ebben különösen a szolgálatban való önzetlenséget hangsúlyozza, ami anyagi függetlenségben nyilvánul meg. Pál nem fogadott el fizetést a gyülekezetektől szolgálatáért, hanem saját maga szerezte meg két keze munkájával a megélhetéshez szükséges anyagiakat mind magának, mind munkatársainak. Ezt nem kell csak Pálra vonatkozó kivételes esetnek tekintenünk, hanem általános érvényű példaképnek. ‘Mindenestől megmutattam nektek, hogy ily módon munkálkodva kell az erőtlenekről gondot viselni, és megemlékezni az Úr Jézus szavairól, mert Ő mondta: Jobb adni, mint venni’ (35). Pál mint egy evezős szolga, saját kezeivel fáradságosan munkálkodott, nehogy támogatásra szoruljon. Mit szólna Pál ma a jól fizetett lelkészi állásokra való vadászathoz? Pál messze volt attól, hogy törvényt akarjon szabni a prédikátorok fizetésére (eltartására) vonatkozóan, de szent komolysággal mutatott példát saját önzetlen szolgálatával. Közben hivatkozott az Úr Jézusnak olyan szavára, amely csak itt van följegyezve. Végülis minden a gondolkodásmódon múlik, aminek azonban kézzelfoghatóan meg kell mutatkoznia és meg kell bizonyulnia. A földi hivatás mellett végzett igeszolgálat esetén igen kemény harcot kell vívni a létért napjainkban is, s ez mind a szolgáló, mind a gyülekezet számára nagy veszélyekkel járhat. Csak a vének igazán önzetlen szolgálata — akik Jézus szavát életük jeligéjévé tették —, őrizheti meg a gyülekezetet egészséges hitéletében (1Kor 9,1-27; Gal 6,6). Meggondolandó, hogy az utolsó időkben aligha van más út a gyülekezetnek valóban szolgálni — hogy az felkészülhessen az Úr Jézus eljövetelére és Krisztus királyságában a jövendő szolgálatra —, mint az apostoli példa gyakorlati megvalósítása önzetlen szolgálatban. Az anyagi függés elkötelez, és végül alkalmatlanná tesz a harcra, ami az egészre vonatkozik.”

(Ablonczy Dániel: Tovább! Írásmagyarázat az Apostolok Cselekedeteihez. Open Art):
„‘Most pedig az Úrnak, és kegyelme Igéjének ajánllak titeket mindnyájatokat, aki felépíthet benneteket, és örökséget adhat nektek a szentek között. Senkinek ezüstjét, aranyát nem kívántam, sőt tudjátok jól, hogy a magam szükségleteiről is, meg a velem levőkéről is ezek a kezek gondoskodtak. Minden tekintetben megmutattam nektek, hogy milyen kemény munkával kell az erőtlenekről gondoskodni, megemlékezve az Úr Jézus szavairól. Mert ő mondta: nagyobb boldogság adni, mint kapni.’ (20:32–35)
A jutalom az Úrnál van. Pál saját példájával arra igyekezett, hogy önzetlenül szolgáljon, ne a gyülekezet gondoskodásából éljen. Ne kérjük emberek kezéből, amit csak Isten kezéből érdemes kapni. A szolgálatunkért nem emberek dicsérete és jutalma vár. Az emberek jutalmazása tévútra vezet, megrontja a szívet. Alapvető kérdése ez az Úr Jézus szolgálatának. Aki az Úrnak szolgál, legyen szerény és mértéktartó, ne legyen a teste, kívánságai rabja. Megrendítő rágondolni, hogy ez az ember súlyos betegséget visel. Két kezével dolgozik azért, hogy az Úrnak szolgálhasson. Az ő szolgálatának van egy óriási rugója, hogy őt hiábavaló életből váltotta ki az Úr. Ő tehát mindenben, mindenestől el van kötelezve Istennek. Ő a felhatalmazást felülről kapta, a Szentlélek az Ő szolgálatra elkötelező pecsétje. Ő boldog ember, mert adott, adhatott.”

(Kis János. In: Hullámhossz. Luther Kiadó):
„Szentháromság ünnepe után
19. vasárnap
Most pedig az Istennek és kegyelme igéjének ajánllak titeket, aki felépíthet benneteket, és örökséget adhat nektek a szentek között. Senkinek ezüstjét, aranyát vagy ruháját nem kívántam, sőt ti jól tudjátok, hogy a magam szükségleteiről, meg a velem levőkéről ezek a kezek gondoskodtak. Minden tekintetben megmutattam nektek, hogy milyen kemény munkával kell az erőtlenekről gondoskodni, megemlékezve az Úr Jézus szavairól. Mert ő mondta: Nagyobb boldogság adni, mint kapni.’ (ApCsel 20,32-35)
MENET KÖZBEN — BÚCSÚZUNK
A búcsúzás az emberi élet része, hozzátartozik mindennapjainkhoz. Naponta búcsúzunk azoktól, akiket szeretünk, akik fontosak a számunkra. Munkánk és életünk is hoz számtalan olyan helyzetet, ahol feladatként és kihívásként éljük meg a búcsúzást, múlt és jövő mezsgyéjén a jelenben. Úton vagyunk, ez az út az élet.
Pál apostol három év küzdelmes szolgálata után tekint vissza az Efezusban töltött időre. Ez életének és szolgálatának ugyan csak egy szakasza, de a leírtakból érezzük, hogy milyen nagy súlya van. Nem könnyű ez a búcsúzás, hisz életének van tartalma, de a célt nem ő határozza meg. Ő csak azt tudja, tovább kell mennie, ahol még nagyobb kihívások elé állítja őt az Isten. A Lélek kényszeríti Jeruzsálembe, s neki vállalnia kell. ‘Mert a világon mindenki máshová ér el, mint ahová indult.’ (Andersen)
Küldetésében előkerülnek élete emberi érzései, amiken felül kell emelkednie, mert Krisztus megpróbált tanítványa, aki eddig is indított, buzdított, tanított, intett és épített. Most ennek vége ezen a helyen. Vannak félelmei, nem csupán saját életére nézve, hisz azt már akkor letette annak kezébe, aki szolgálatba állította, hanem a gyülekezet jövőjére vonatkozóan, hogy az utána érkező vezetők merre formálják az általa megalapozott közösséget. Hogyan kezeli ezeket a kihívásokat? Érdemes odafigyelnünk, tanulnunk, épülnünk belőle. Mi is tudjuk, nem könnyű az elválás azoktól, akik fontosak a számunkra, akiket szeretünk. Nagyon igaza van a költőnek versében, de ‘minden búcsú más’.
Tudjuk‑e letenni életünket és azoknak az életét Isten kezébe, akiktől ideig-óráig távol vagyunk? Mert távol kell lennünk. Isten mindig velünk van és az övéivel. Ez a reménység, az Istenre való hagyatkozás erőt adhat a hívő ember számára. Ezekben a napokban különösen átérezhetjük ezt, hisz a legtöbb család temetőből jön, vagy oda készül. Az előre mentekre emlékezünk. Mindnyájunkat megérint az elmúlás érzése. Vissza nem hozható alkalmak, lehetőségek, helyzetek. Az a múlt, ami mögöttünk van, ami beépül életünkbe, ami emlékké válik bennünk.
Joggal merül fel bennünk a kérdés: mi marad utánunk? Sok mulandó, felejthető, és kevés maradandó dolog. Pál nem fél Krisztusra nézve, mert tudja, senkinek nincs hatalma elválasztani őt és övéit Ura szeretetétől. Ő elmegy, Isten azonban marad. Hitvallását elmondja, hogy erősítsen és építsen. Rábízlak titeket Istenre! Ez a legfőbb s talán az egyetlen lehetőség. Isten igéjének fényébe állítja azokat, akik eddig is ezen az úton jártak. Tehát minden folytatódik, mert Isten kegyelme folytatja a megkezdett munkát, a gyülekezet építését. Pál jól tudja, amit nekünk is tanulni kell a gyülekezetben, közösségeinkben, családunkban, személyes életünkben. Nélkülünk is minden folytatódik tovább, nem áll meg az élet, a növekedés. Hányszor nem tudunk átadni egy ügyet, úgy gondoljuk, rajtunk áll, rajtunk múlik. Az apostol tudja, itt ő csak eszköz. Mi már tudjuk, hogy nem is akármilyen életet és szolgálatot kapott az első gyülekezetek megszervezésében. A gyülekezet ügye nem a miénk, annak sikere is csak feladat, eredménye pedig mindenkor ajándék. Pál nagyon emberien szól, reálisan látja helyzetét, amikor kifejti, eddig sem szorult senkire Istenen kívül. Két kezével kereste meg az élet feltételeihez szükséges anyagi javakat, maga és a vele lévők részére.
Egy hittanos történet van előttem. Amikor arról tanultunk, hogy mikor és hogyan kell imádkoznunk, s hogy mennyire része mindennapi életünknek az Istennel való beszélgetés, előkerült az asztali imádság megtanulása. Az egyik gyermek kifejtette, hogy náluk édesapja és édesanyja teremti meg munkájával azt, ami az asztalra kerül. Komoly, elgondolkodtató beszélgetés indult el arról, hogy ki van a színfalak mögött. Az Isten, aki életet, erőt, munkát, lehetőséget ad. Munkanélküli világunkban, ki kell mondani, az sem olyan természetes, hogy dolgozhatunk és megkaphatjuk annak jutalmát. Látni kell azt, hogy ami eredményt kapunk, sokszor áttételes formában, azt csak ránk bízza az Isten, hogy tovább tudjuk adni.
Látszólag Pál dicsekszik, pedig csak példát ad. Nem azt akarja elmondani, hogy nem szorul senkire, hanem azt tudatosítja, hogy az emberi kezek munkája eszköz a gyengék megsegítésére. A kétkezi munkát is vállalja az evangélium hirdetése mellett, mert azzal is segíteni tud a rászoruló szegényeknek. Az anyagiak azonban csak eszközök a nagyobb, igazán fontos célok eléréséhez. Azt hiszem, ezt is érdemes lenne megszívlelni a szinte már csak anyagiakra tekintő világunkban. Lassan csak lefele nézünk, és elfelejtünk felfelé tekinteni. Egyre jobban a mulandókra figyelünk, arra helyezzük a hangsúlyt, s a maradandókkal keveset törődünk.
Pál búcsúzásának utolsó szavaiként Jézus mondására utal: Nagyobb boldogság adni, mint kapni. Hiába keressük az evangéliumban ezeket a mondatokat, csak Pál őrizte meg számunkra. Ugyan Jézus egész élete, minden cselekedete, tanítása, gyógyítása erről szól. Személye a világ számára Isten ajándéka kora és minden kor embere számára, önzetlenül megelőlegezett szeretetből.
Érdemes odafigyelni a búcsúzó utolsó szavaira. Szolgálatomban sokszor megtapasztaltam, hogyan maradnak meg, hogyan hatnak a távozók szavai az itt maradók életében. Megmaradnak egy leélt élet összegzéseként, tapasztalataként. Sokszor olyan, mint egy jól időzített stafétabot-átadás az utánuk következőknek. Ennek felelőségével is számolni kell. Jól használva áldásából élhetünk.
Korunk megkérdőjelezi, hogy jobb adni, mint kapni. Világunk úgy működik, hogy a gyűjtésre rendezkedik be az ember. Megszerezni a megszerezhetőt, s azt használni önmaga javára. A siker egyik mutatója a felmutatható, megmutatható. Ezzel szemben a belső értékek a háttérbe szorulnak, amik lehetőséget adnak arra is, hogy észrevegyük a másikat, annak értékeit és hiányait. Hiszem, hogy ezt csak az tudja megtenni, aki átélte ennek Istentől jövő valóságát. Akinek átformálta életét ő, akinek kezében van minden. Aki már megkapta ezt az ajándékot, az már nem is a sajátjából ad csupán, mert az valóban elfogyhat, hanem maga is abból a forrásból merít, amelyből naponta vehet a hozzá térő.
Mid van, amit nem kaptál? Ha pedig kaptad, mit dicsekszel, mintha, nem kaptad volna?’ (1Kor 4,7) Napról napra élünk, de ha tudunk adni, akkor napról napra meg is kapjuk mindazt, amire szükségünk van, testileg és lelkileg. Mindezt nem csak emberektől kapjuk, mögötte ott van Isten gondoskodó, törődő, adni akaró szeretete. Ennek részese és eszköze is lehetek. Csodálatos ennek a kettőssége. Kapok, hogy adhassak, s valóban minél többet adok, annál többet kapok. Isten különleges matematikája ez, ami ebben a világban érthetetlen. Érdemes kipróbálni és megtapasztalni, hogy valóban így is működik. Ennek a szeretetnek a továbbadása nemcsak egy múló érzés, hanem életformájává lehet az embernek. Mindannyiunknak! Nekem és Testvéremnek, aki Pál búcsúszavait komolyan veszi.
Mindig búcsúzó Testvérek! Ne menjünk el érintetlenül Isten megszólító üzenete mellett. Vegyük komolyan, jusson el szívünkig, érintse meg lelkünket, hassa át életünk minden percét. Már itt és abban az örök országban, amit ingyen kegyelemből ajándékoz nekünk ő, aki azt mondja: jobb adni, mint kapni.
Kis János
Reményik Sándor: MI MINDÍG BÚCSUZUNK
Mondom néktek: mi mindíg búcsúzunk.
Az éjtől reggel, a nappaltól este,
A színektől, ha szürke por belepte,
A csöndtől, mikor hang zavarta fel,
A hangtól, mikor csendbe halkul el,
Minden szótól, amit kimond a szánk,
Minden mosolytól, mely sugárzott ránk,
Minden sebtől, mely fájt és égetett,
Minden képtől, mely belénk mélyedett,
Az álmainktól, mik nem teljesültek,
A lángjainktól, mik lassan kihűltek,
A tűnő tájtól, mit vonatról láttunk,
A kemény rögtől, min megállt a lábunk.
Mert nincs napkelte kettő, ugyanaz,
Mert minden csönd más,
	— minden könny, — vigasz,
Elfut a perc, az örök Idő várja,
Lelkünk, mint fehér kendő, leng utána,
Sokszor könnyünk se hull, szívünk se fáj.
Hidegen hagy az elhagyott táj, —
Hogy eltemettük: róla nem tudunk.
És mégis mondom néktek:
Valamitől mi mindíg búcsuzunk.
Túrmezei Erzsébet: TAVASZI TEMETÉS
‘Mi mindig búcsúzunk’
Reményik Sándor
Mindig. Igen. De mindig máskép.
Mert búcsú sincsen kettő ugyanaz,
Búcsúzhatunk hosszan… hirtelen…
Reménységgel… reménytelen.
Könnyünk hull vagy virágot hintünk.
Vissza vagy előretekintünk.
Van, ki örökre búcsút int.
S van aki mosolyogva indul,
Hiszen találkozunk megint…
Szemében boldog ragyogás…
‘Mi mindig búcsúzunk’.
Mindig. Igen. De minden búcsú más.”

(Balikó Zoltán: Isten iskolájában. Luther Rózsa Alapítvány):
„A nagyobb boldogság…
Reformáció előtti vasárnap — ApCsel 20,32-35
‘Most pedig az Úrnak és kegyelme igéjének ajánllak titeket, aki felépíthet benneteket, és örökséget adhat nektek a szentek között. Senkinek ezüstjét, aranyát vagy ruháját nem kívántam, sőt ti jól tudjátok, hogy a magam szükségleteiről is, meg a velem levőkéről is ezek a kezek gondoskodtak. Minden tekintetben megmutattam nektek, hogy milyen kemény munkával kell az erőtlenekről gondoskodni, megemlékezve az Úr Jézus szavairól. Mert ő mondta: Nagyobb boldogság adni, mint kapni.’
Szeretteim a Krisztus Jézusban! Valóban nagyobb hatalom a Lélek, mint a vér, vagy a test. Itt vagyunk a milétoszi öbölben. A partszegélyen áll egy kis csoport, férfiak. Az öregedő Pál, és körülötte az Efézusból odainvitált régi barátok, presbiterek, munkatársak. Aki ismeri ennek a fejezetnek leírása szerint, hogyan ment végbe ez a találkozás, s hogyan peregnek a végtelenül fájó búcsúnak a percei, azok tudják, és egyszerűen megértik, mennyire igaz az, hogy nagyobb a Lélek, mint a vér. Ezeket semmiféle rokoni kapcsolat nem köti össze. Rengeteg különbség van közöttük mindenféle tekintetben. Az ember szíve mélyén meghatódik, ahogy olvassa a találkozást, a búcsút. Hogy sírnak a férfiak. És maga Pál, nem tud uralkodni magán, remeg a hangja, szeméből pereg a könny, mert többé nem láthatják egymást.
Elöljáróban ez máris nagy ajándék, felemelő számodra, Istentől. Ha úgy érzed, hogy egyedül maradsz, mert vér szerint, rokonság tekintetében senkid nincsen, szétszóródtak vagy már előrementek, nagyon egyedül vagy, figyelj arra, a mai nagyszerű vízkeresztségi riportra. Függetlenül a vértől, a származástól, kulturális egyezésektől, vagy ezer más motívumtól, ha minden elszáll, Jézusban csodálatos új közösség támad. Annyira valóságos ez. Nem játsszák meg magukat. Ezek egymás számára végtelenül drágák lettek. Mondd, belekóstoltál‑e te már a szentek közösségébe? Mit jelent ránézni valakire talán a gyülekezetben, akihez semmiféle kapcsolat nem fűz: csak Jézus. Ez a kapcsolat olyan erős, hogy minden egyéb eltűnik, és napról-napra kiderül, hogy együtt gondolkoztok, együtt éreztek, együtt szerettek, együtt égetitek maroknyi kis mécseseteket, együtt futtok a szolgálat útján. Csodálatos közösség. A reformáció egyik ajándéka pontosan ez: az újra visszakapott közösség a szervezeti egyházban. A látható, imponáló földi egyház kereteiben átélni a szentek közösségét. Senki nem mondhatja joggal — sem Isten előtt magát mentve, mást elmarasztalva — hogy őt mindenki elhagyta. Te ne hagyd el a számodra elkészített nagyszerű közösséget! A szívemen mindig átfut a meleg érzés, amikor több testvéremre ránézek a gyülekezetből, én tudom, hogy rengeteg fájdalommal jön el a gyülekezetbe. Emberek, akik áldozatot hoznak, hogy beszívják azt a levegőt, lássák az arcokat, beleéljék magukat a közösség valóságába. Testvér, nem szabad, nem is jó, nem kell egyedül lenned. Van a szenteknek közössége, hallhattuk azt a megható beszámolót, hogy az érzelmeket kimutató magatartásra nehezebben vállalkozó nagydarab férfiak hogy el tudnak érzékenyülni. Egymásra néznek és tudják: itt valami befejeződik.
Utolsó alkalom. Átéltél már ilyet? Többet nem lesz ismétlődés. Amikor utoljára kezet fogunk egymással, megöleljük egymást, az valóban ebben a világban a végső búcsú. Pereg szemükből a könny. Rázkódik az egész kis baráti közösség, olyan belső indulatoktól, érzelmi áramlásoktól, amelyek szinte példátlanok. De hát nem ez a logikus, ahol a szeretetről le van fejtve a sok hamis rárakódás, ahol valóban Isten szíve kezd érezhetően dobogni közelünkben? Ez nyilvánvaló, annyira a szeretet lesz mindennek az ura, mindennek a karaktere, mindennek az alapja és mindennek a célja. Testvér, van a szentek között közösség. El lehet jutni ilyen mély, belső kapcsolatra Jézus Krisztusban azokkal, akik hozzád hasonlóan megtalálták benne az utat, az igazságot és az életet. Ugyanakkor annyira vigyáz az apostol, hogy valami elérzékenyülés, túl lágy, szubjektív függés ne legyen itt a milétoszi öbölben. Utolsó presbiteri gyűlés az efezusi vénekkel, rögtön rátér a tényekre. Először arról beszél: valaki elkezdte a munkát annak idején Efezus városában. Egyenként titeket megszólított, magához hívott, aki belőletek megvalósította az induló gyülekezet, az induló egyház valóságát, az tovább folytatja az Ő munkáját. Figyelj! Pál is tudja, hogy ő egy a vetők között. Vannak aratók, és jönnek új vetők. Ki-ki a maga idején, a maga helyén kell, tegye a maga dolgát, amit az Isten rábízott. Nem reménykedhet egy csalfa jövendőben. A jelen, az Isten kezéből elfogadott, megértett jelen. És abban egymást váltjuk. Akármilyen drága az efezusi gyülekezet vezetősége számára Pál apostol személye, a vele való kapcsolat, az ügy nagyobb. Az ügy pedig az, hogy Isten teremti az egyházat. A szolgák egymást váltják. Itt, ebben a gyülekezetben is váltották és váltják egymást a szolgák, ez Isten országának a rendje ebben a világkorszakban. Akármennyire fáj a búcsú, akármennyire párás a könnytől a férfiak szeme, s talán szabad ezt jól érteni — vigasztalásul és egymás erősítésére — hirdetni, továbbadni úgy, amint emlékezzünk az öreg Jákób a halálos ágyán találta meg a fantasztikus, nagyszerű vigasztalást. Szétnéz a gyászoló családon, fiain. Micsoda titkok voltak, mennyi eltérő karakter. Mind a tizenkettő szinte más sors, más jövendő hordozója. Szétnéz, és azt mondja: ‘Fiaim, én elmegyek, meghalok, de az Isten veletek marad!’ Igen. Pál búcsút vesz. De az az Isten, aki elkezdte a munkát ott, tovább folytatja és végzi minden bizonnyal Efezus gyülekezetében.
A második téma, Pál nem az érzelmeire hivatkozik. Nem kerülheti ki, hogy számba ne vegye a dolgokat, hanem a munkájáról beszél. Mivel a jövendőt akarja szolgálni ezen a fájó búcsúvétel előtt, először a jövendőt szolgáló utolsó apostoli tanácsához az alapot veti meg. Nézzetek erre a két kezemre, s tartja bütykös, összetört körmű, meg-vastagodott férfikezét. A sátorponyva-készítő munkája a mai időben is nehéz, ha kézi munkával történik. Fárasztó, nehéz munka, de hát megélhetést adott annak, aki vállalta és végezte. Azt mondja Pál: látjátok, ezzel a kézzel tartottam fenn magamat. Jól tudjuk, hogy neki külön igyekezete volt, hogy senkitől semmit el ne fogadjon. Persze volt eset rá, a filippiektől elfogadta a szeretet-csomagot, s egy pár nagyon benső jó barátjától is, de rettentően félt attól, hogy a zsidó gondolkodás valamiképpen át ne üssön az egyház induló életébe. Mintha, mi is tehetnénk valamit a kegyelemért, mintha nekünk is volna valami jócselekedetünk vagy hozzájárulásunk. Annyira, szinte mániákusan ragaszkodik hozzá: ingyen a kegyelem, ingyen! Itt nincs emberi hozzájárulás. Jól tudjuk, hogy Pál érezte Izrael, saját népének a rettenetes megkötözöttségét az evangélium előtt. Neki ez volt személy szerint a látása és feladata. Meggyőzően ingyenvalóvá tenni a legdrágább ajándékot: az Újszövetség ajándékát. De erre csak hivatkozik, ez az, amire rámutat agyondolgozott két kezével az egész élete munkájára, amivel vigasztalja a búcsú perceiben az otthonukba majd visszatérő és tovább dolgozó barátait. Nektek tudnotok kell, hogy kemény munkát kell vállalni, hogy segítsünk a reánk szorulókon, az erőtleneken, a munkaképteleneken, a betegeken. Ami szépséges üzenet mindnyájunk számára. Mert itt aztán mindenki választ kap a kérdésére: Én ugyan mit tehetek, hol a helyem, van‑e valami, amiben én is részt vehetek. Hogyne, a szeretetnek ebben a munkájában. Másra ne számíts! Ne légy másnak a terhe! Hiszen te Isten terhe vagy. De vállald mások terhét! Tudd jól, hogy kik azok, akiknek szükségük van kenyérre, ruhára, szállásra, mindennapi elemi szükségleteikre, de nem tudják előteremteni. Mit jelent ez gyakorlatilag? Pál azt mondja: nem hagytam abba a munkát délben, amikor beszegődtem, mint vándormunkás egy ponyvakészítő műhelybe. A munkabérrel én meglettem volna, a szállást meg kifizetem, kosztra marad elég. De tovább dolgoztam még délután, úgysem tudtam volna még összegyűjteni a gyülekezet tagjait. A délutáni órák béréből tudnék segíteni elfáradt, tehetetlen öregeken. Nem a gyűjtés, hanem a gondoskodó szeretet. Nem az aggodalom: hátha nem tudok dolgozni, hátha beteg leszek, kell gyűjteni a pénzt, betenni a takarékba, mert pénzért mindent meg lehet venni. Ez az ördögnek a gonosz hazugsága. Amire az ember igazán rászorul, azt soha pénzért nem lehet megvenni. Ami igazán kell, az pénzért nem kapható! Amit pénzért megkaphatsz, arra nincs igazán szükséged. Mennyire becsapja az ördög egész nemzedékünket. Nemcsak itt, világszerte. Ráállítja erre a teljesen hamis ámokfutásra. Minél több pénzt, minél többet, minél gazdagabb légy, akkor meg van oldva az életed. Hiába van naponta ezer ellenkező és megrázó tapasztalat, valami görcsös megátalkodottsággal nem akarjuk megtanulni és megérteni. Pedig Pál itt Jézusnak olyan mondatát idézi, amit sehonnan más forrásból nem ismerünk. Nagyobb öröm, nagyobb boldogság adni, mint venni. Jobb adni, mint venni! Ezt mi Jézus evangéliumi szavaiból nem olvastuk, nem hallottuk, se Máté, se Márk, se Lukács, se János nem jegyezte fel. Keleten hány és hány olyan jézusi mondat volt annak idején szájról-szájra járva, a szívekben megőrizve, hangosan bizonyítva, amelyek nem kerültek be az evangéliumok eléggé szűk szövegébe. Tulajdonképpen nagyszerű dolog, hogy az efezusi baráti körtől a búcsú a milétoszi parton, Pálon keresztül egy drága gyöngyszemet perget elénk Jézus ismeretlen mondását: ‘Nagyobb boldogság adni, mint venni.’ Én azt hiszem, hogy a keresztyén ember számára itt a földön ez a mindennapi boldogság. Amit akármilyen keveset is, akármilyen egyszerű is, adsz. Például befordulhatsz egy kosárral a Baldauf Otthonba: ‘Nekünk már igazán nincs rá szükségünk, hát ne menjen kárba, az Isten úgy megáldotta gyümölcsfánkat, sok a téli körténk, almánk, hoztam egy kosárral, használják, amire tudják.’ Átélted ezt a boldogságot már? Vagy tavasszal, amikor készíted az ágyásokat, ez a pár ágyás legyen a szeretetotthoné. Ez az, amit én örömmel megdolgozok azokért, akiket Isten rám bízott. Akiknek szükségük van rám. Nagyon sok a magányos, rászoruló ember ebben a városban, akik anyagilag sokkal szegényebben, gyengébben állnak, mint azt az ember gondolná. Nem kell nagyon meresztgetni szemünket. Inkább csendben kell lenni és figyelni arra, amit az Isten elénk hoz. És máris lesz helye annak, hogy azt a nagyszerű új jézusi mondatot ne csak szívedbe zárd, hanem elkezd gyakorolni, adni, adni, és nem venni. Az adásnak a legnagyszerűbb formája az, amely a legnehezebb. Amiről valójában itt a Bibliában szó van. Az, amiről ott hallottunk a gutaütött története kapcsán. Addig azt hittük, hogy milyen nagy dolog, ha valaki meggyógyul. Jézus azt mondja: Nem, az a nagy dolog, ha valakinek a bűne meg van bocsátva? Lehet tovább is sánta, lehet mozgásképtelen, lehet, hogy nem vétetik el tőle a betegségnek nagyon fájó, nehéz terhe, de ha a szívében békesség van, az az ember senki mással nem cserélne. Ezt is meg kell tanulni. Éppen azért tudni kell, a legszegényebb, a legkisebb dolog az, hogy én látható adományokkal, veteményekkel, gyümölcsökkel forgolódom a szeretetotthon kapuján.
Sokkal nagyobb az, amiről Jézus beszél, hogy meghallották, hogy egy családban viszály tör ki, egyre növekszik a gyűlölet, akkor jobb adni ezeknek a dolgok igaz ismeretét, a bűnbocsánat egyetlen gyógyító erejét. Mindennél nagyobb dolog, ha eljutsz oda, hogy vállalod a testvéri szolgálatot. Ennél nagyobbat az ember nem tehet. Az ördög, jól tudjuk Isten majma, ami a világban van, az mindig Isten országáról utánzott dolog. A mai világ rangsorában lassan élen járnak a pszichiáterek. De a legértékesebb emberek a lelkipásztorok, nem a papok! A lelkipásztorok. Az az édesanya lelkipásztor, az az édesapa lelkipásztor, aki addig imádkozik, addig figyel, addig hagyja magát formálni, vezetni, amíg megkeresi, megtalálja talán a saját háznépéhez vezető utat. Végre leül a lányával vagy a fiával arról beszélni, ami igazán fontos. Mindennél fontosabb. Egyszerűen átélni a szentek közösségét. Ahol ezt átéljük, ott valóban ilyen dolgok történnek. Egyre nagyobb ámulattal látjuk, hogy Isten az, aki végez mindent. Mi csak tiblábolunk, többet rontva, mint segítve, de az Úr építi az egyházat. Megvetette a szegeletkövet abban a városban, Ő építi nemzedékről-nemzedékre. Azért ne egymásra nézzünk, hanem Őrá. Ő reánk kemény munkát bíz. Hogy amint elénk tárta: tegyük ingyenvalóvá az Isten szeretetét mindenki számára! Vállaljuk a példaadás elkötelezettségét! Tudjuk szívünkben átélni azt a felséges, megértett, új jézusi Igét: Nagyobb a boldogság, ha adhatok. Kérdezd meg attól az öregtől, aki elsírja magát örömében, ha leülsz mellé, és kibontod a kis táskát, tudod, mire van szüksége, és odateszed azt az éjjeliszekrényére. De hidd el, nagyobb volna az ő öröme, ha ő adhatna valamit, talán titkon, szeretetének látható jeleit, mert elfogadni kell, de adni: az a boldogság. Boldog az az ember, aki úgy tudta elfogadni Jézus szeretetét, hogy most már elkezdi gyakorolni az Ő nyomában a nagyobb boldogságot. A lelkigondozás szolgálatától kezdve a testi gondozás apró vagy nagyon nehéz mozdulatáig. Vigyük el a reformáció ünnepe küszöbéről a mai vasárnapból mindezt tömörítve egyetlen jézusi Igében, mint az útravalónkat: Nagyobb boldogság adni, mint venni!
Imádkozzunk!
Urunk Istenünk! Áldunk Téged, hogy megtanítasz bennünket arra az igazi életre, amelyet nem fenyeget már semmiféle elmúlás, enyészet vagy halál. Hiszen ez az örök élet: élni másokért, élni szeretetben, boldogan adva mindazt, amit reánk bíztál. Tudva, hogy aki meg akarja tartani az életét, az elveszíti, aki pedig odaadja, az megtalálja örökké. Taníts bennünket kérünk a reformációban megújhodott gyülekezeti élet útjára. A szentek közösségének a valóságára. Egymás iránti forró szeretetre. A mindennapi munka becsületes vállalására, és a reánk bízottakért áldozatos, vidám szívvel való meghozatalára, hogy a Te dicsőséged felragyogjon szerte ezen a világon. Köszönünk Neked mindent, amin felragyog az ajándékozó szereteted. Hallgasd meg kéréseinket, fogadd el hálaadásunkat az Úr Jézusért. Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/