Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. július 10. 1:02
Tárgy: Lk 8,16-18. - Nyilvános titkok - Szentháromság u. 5.

Kedves ’Lámpatartók és Lámpások’!

Ismét eltelt egy hét, újabb Úrnapja közeledik, újabb igehirdetés. Némileg talán most is segít némelyeknek, amit ’összeszedtem’.

Vázlatkísérlet:
Cím: Nyilvános titkok
Vak lámpás
Világító lámpás
A titkok fénye

Ennél az igeszakasznál elengedhetetlenül fontos a kontextus! Ha nem vesszük figyelembe, milyen előzmények után hangzik el Jézus szava, akkor szinte teljesen érthetetlen — a 16. vers egyszerű kép, ezt általában is könnyen érti az ember. A rejtett dolgok napvilágra kerülése már nehezebb — igaz ugyan, hogy sokszor derülnek ki sötét ügyek és nyilvánosságra jutnak egyesek rejtegetett ügyei, de azért azt is tudjuk, hogy sok titok meg marad titoknak — pl. felderítetlen bűntények. Ezek a fajta titkok is valahol bizonyára benne vannak Jézus szavaiban, de az is egyértelmű, hogy leginkább az evangélium titkairól és azok napfényre kerüléséről van szó, vagy a 18. vers figyelmeztetését tekintve éppen a keresztyének titkairól, eltitkolt vétkeire is gondolhatunk: senki ne higgye, hogy ha élete nem áll összhangban az evangéliummal, azt akármeddig eltitkolhatja! Végül pedig arra is gondolhatunk, hogy a mennyben már valóban minden titok kiderül, Isten elől még a felderítetlen bűntényeket és egyéb rejtett dolgokat sem lehet elfedni!

Aki ‘helyesen’ hallgatja az Igét, annak megadatik a világosság is hozzá (ha talán nem is mindig azonnal). Sosem az igében van a hiba, sem Jézusban, mint annak megtestesítőjében. De még csak nem is az igehirdetőben — bármilyen legyen is, még a rossz igehirdetésből is megértés származik annak, aki Istenre nyitott szívvel hallgatja. Viszont a legnagyszerűbb igehirdetés is üressé válik annak, akinek szíve zárt — az ilyen ember zavarosnak, érthetetlennek, ellentmondásosnak, problémásnak tartja az evangéliumot; a hiba azonban nem az igében, nem az igehirdetőben, hanem a hallgatóban van! Ha valamit nem értesz, ne is akard másra hárítani a felelősséget, mert Jézus szavai lelepleznek!

(Káldi Biblia jegyzetei):
„Lk 8,16
Ennek összefüggését az előbbivel lásd Márk 4. r. 8-ik jegyz.
Lk 8,18
Lásd Márk 4. r. 10-ik jegyz.”
A hivatkozott magyarázatok:
„Mk 4,21
E szavakkal az Úr mondani akarja: Most hallottátok a példabeszéd világos magyarázatát. Tanításomból semmi sem marad előttetek homályban, és semmit se tartsatok titokban magatoknak. Valamint a gyertyának rendeltetése, világítani, úgy az én tanításomnak is rendeltetése, minden tévelyt eloszlatni, és a ti rendeltetéstek, az én tanításomat terjeszteni. Vesd össze: Máté 5,15. Más összefüggésben van még ezen hely Luk. 11,33.
Mk 4,22
Mert az én egész, még mostan elrejtett és megvetett tanításom egykor mint igaz bölcseség fog elismertetni és tiszteletben tartatni.
Mk 4,24
Értelme ez: Jegyezzétek meg jól, a mit nektek mondok, hogy ezt tettleg teljesíthessétek és másokkal közölhessétek; mert a mily szorgalommal gyakoroljátok és másokkal közlitek tanításomat, oly mértékben fogja nektek az Isten gyarapítani a világosságot és kegyelmet.”

(Jubileumi kommentár):
„Luk. 8,16–18. A lámpás példázata (Mk 4:21–25).
Az újabb példázat itt szorosabban kapcsolódik az előzőhöz, mint Mk-ban (Mt az anyag részeit más összefüggésben adja), stílusára is igen szép görögsége jellemző, szemben Mk vulgáris, kissé darabos mondatfűzésével (kül. 17. v.). Az ige hallgatásának gondolatkörében marad a tanítás: az Isten igéjét hallgató ember életében az ige nyomán világosság támad. De aki a meghallott igét magába akarja zárni, el akarja rejteni, az úgy jár, mint aki a meggyújtott mécsest elrejti, pedig ennek az a rendeltetése, hogy lássanak a fényében azok, akik előtt megvilágíthatja az utat, ha csak valaki botor módon meg nem akadályozza ebben. Különben aki bármilyen meggondolás alapján rejtegeti életében Istentől kapott javait, az embereket megtéveszthet, de Istent nem tévesztheti meg: az ítéletben minden nyilván valóvá lesz (vö. 2Kor 5:10). Ezzel az intéssel hívja fel Jézus az ige meghallgatásából és befogadásából eredő felelősségünkre figyelmünket: aki felelős módon vonja le a következtetést abból, hogy élete gazdagon megajándékozott élet, az egyre jobban meggazdagszik. Aki rosszul gazdálkodik javaival, annak minden úgyvélt ‘lelki kincse’ puszta látszattá foszlik szerte Isten igazságos ítéletének súlya alatt (ho dokei echein ‘kisimítja’ Mt–Mk éles paradoxiáját).”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
„c. A Jézus tanításával kapcsolatos helyes magatartás (8:16-18) (Mk 4:21-25)
8:16-18. Ez a rövid példázat logikus folytatása a magvető példázatának. Itt is a halláson van a hangsúly, vagy ahogy itt áll, a hallgatáson (18. v.). Ha valaki érti Isten Igéjét, akkor életének tükröznie kell ezt (15. v.). Éppen úgy, ahogy az embernek nem azért van lámpája, hogy letakarja (vö. 11:33-36), nem azért adatnak neki ‘az Isten országának titkai’ sem (8:10), hogy titokban tartsa azokat. A tanítványoknak ismertté kellett tenni, amit Jézus elmondott nekik. A Jézust követő embereknek vigyázniuk kellett, hogyan hallgatják őt (18. v.). Ha őszinte hittel fogadják (vö. 15. v.), akkor még több igazságot meg fognak érteni. Ha nem fogadják el, amit hallottak, akkor azt el fogják veszíteni.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
„J) Azok felelőssége, akik hallják (8,16-18)
8,16 Első pillanatra nem látszik sok kapcsolat e szakasz között és az előző között. A valóságban azonban folyamatos a gondolatáramlás. Az Úr tovább hangsúlyozza annak fontosságát, hogy tanítványai hogyan viszonyulnak tanításához. Önmagát olyan emberhez hasonlítja, aki gyertyát gyújt és nem teszi azt valamilyen edény vagy ágy alá, hanem a gyertyatartóba, hogy mindenki lássa a világosságot. Ő gyújtott gyertyát, amikor a tanítványokat Isten királyságának alapelveire tanította. Mit tesznek vele azok?
Mindenekelőtt ne fedjék el a világosságot valamilyen edénnyel. A Mt 5,15-ben, Mk 4,21-ben és Lk 11,33-ban az edény vékaként van említve. Ez természetesen egy mértékegység, amit a kereskedelem világában használtak. A gyertya véka alá helyezése arról beszélhet, hogy valaki a bizonyságtételt hagyja megzavarni vagy kiszorítani a mindennapi élet rohanásában. Jobb a gyertyát a véka tetejére tenni, vagyis gyakorlatilag a keresztyénséget piacra vinni, és az ember üzletét az evangélium terjesztésének szószékévé tenni.
Másodszor, a tanítvány ne rejtse a gyertyát az ágy alá. Az ágy nyugalomról, kényelemről, lustaságról és élvezetről be-szél. Mennyire elrejthetik ezek a világosságot a ragyogástól! A tanítvány helyezze a gyertyát gyertyatartóba. Más szóval, élje és hirdesse az igazságot úgy, hogy mindenki láthassa.
8,17 A 17. vers úgy látszik, azt állítja, hogy ha engedjük az üzenetet elzárni az üzlet vagy lustaság által, nemtörődömségünk és vétkünk le fog lepleződni. Az igazság elrejtése ki fog derülni, és még ha titokban tartanánk, akkor is világosságra kerül.
8,18 Ezért vigyáznunk kell, hogyan hallgatjuk. Ha hűségesek vagyunk az igazság közlésében másokkal, akkor Isten új és mélyebb igazságokat fog feltárni. Ha viszont nincs meg bennünk az evangéliumi buzgóság szelleme, Isten meg fog fosztani bennünket attól az igazságtól is, amelyről úgy gondoljuk, hogy a miénk. Amit nem használunk, elveszítjük.
G. H. Lang ezt így magyarázza:
A tanítványok buzgó lélekkel hallgatták, hogy megértsék, és készek voltak hinni és engedelmeskedni; a többiek közömbösen, kíváncsian vagy éppen ellenséges érzülettel hallgatták. Az előbbiek több ismeretet fognak kapni; az utóbbiak meg lesznek fosztva attól az ismerettől is, amellyel látszólag bírtak.
Tiéd marad, hogyha osztod,
Mit felülről kaptál,
De magad megfosztod attól,
Amit megtartottál.
Minden ajándékodból
Adj másoknak is!
Ha szívből tetted ezt,
Meg tudod tartani;
Ha nem adsz, nem lesz semmid se,
Mert így szól a szeretet törvénye.
R. C. Trench”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd):
„A JÓL MEGHALLOTT IGE
Lukács 8,16-21
A három, egymáshoz lazán kötődő jézusi mondás mindegyike még egyszer előjön újból az evangéliumban: 11,33; 12,2; 19,26. Összefűzésük itteni logikáját a közbeiktatott intés adja meg: ‘Vigyázzatok tehát, hogyan hallgatjátok!’ (18). Láthatóan még mindig a jó igehallgatás foglalkoztatja az evangélistát, amiről a magvető példázata szólt, s amivel záródott (15). A mondások itteni alkalmazása azt az értelmezést sugallja, hogy Jézus tanítása, így példázata is, minden titokzatossága ellenére azt a szándékot követi, hogy világítson. Nincs lefedve, elrejtve sincs, ott van a helyén, a lámpatartón, hogy fénnyel szolgáljon minden belépőnek. Mert lehet, hogy az érdeklődőnek első pillantásra titokzatosnak, rejtélyesnek tűnik, de minden rejtett dolog magában hordozza önmaga feloldását, s előbb-utóbb feltárul, kitudódik, közismertté válik. Az általános szabály alól az Isten országának evangéliuma sem kivétel. A rövid jézusi mondásoknak e helyütt – a szövegkörnyezetből eredően – ez az értelme, egyebütt megint más színezetet kapnak. – Senki sem védekezhet tehát azzal a kifogással: ha Isten rejtette el előlem, én nem tehetek róla, hogy nem értem. Jézus erre így válaszol: Ne hárítsd a felelősséget rám. Rajtad a terhe, ha a titok titok marad számodra. Vigyázz tehát, hogyan hallgatod! Ezen fordul meg, hogy a világosságnak szánt fény eljut‑e a szívedig, s a rejtett jó hír ismertté válik‑e a számodra. Akinek jó az igehallgatása, annak megértés adatik, aki rosszul hallgatja, attól a meglévő is elvétetik.
A jól meghallott ige megőrzött és gyümölcsöző. És olyan szoros közösségbe von Jézussal, hogy ehhez nem mérhető vér szerinti rokonainak rokonsági foka sem. Az időseket közülük anyjának, szülőjének nevezi, a vele egykorú fiatalabbakat pedig testvéreinek szólítja, s még mindig a jó igehallgatásról van szó.
Az utóbbi kijelentésre az adott alkalmat, hogy anyja és testvérei jöttek hozzá; Lukács nem részletezi, hogy miért. De csak közvetve tudták Jézust szóval érni. Az őt körülvevő sokaság megakadályozta őket, hogy elébe kerüljenek. Ők látni akarták Jézust, Jézus ezzel állítja szembe az ige hallgatását és megtartását. Családja számára is az utóbbi adatott, ők is részesedhetnek ebben a lehetőségben. Sőt a jövőre nézve ez lesz a járható út számukra is, de előttük csak a feltámadás után nyílik meg a megértés, s a hit ajtaja (1Kor 15,7a; ApCsel 1,14). Most tehát még rejtve van előlük az egyszerű titok, nem jött még el az ideje a ráismerésnek. Nincsenek belőle kizárva, de előnyük sincs a többiek között, a többivel szemben.
Micsoda távlatokat nyit Jézus minden jó igehallgatónak, s az igét szívében hordozónak! A fény közelségében élhetnek és Jézus testvéreiül fogadja őket.”

(Jeromos Bibliakommentár):
„103 16-18. Ezek a közmondásszerű mondások folytatják az ige hallgatásáról való lukácsi elmélkedést (ld. 18. v.). 16. A mondásnak ez a lukácsi változata igazodik a Lukács által ismert háztípusokhoz, vagyis azokhoz, amelyek rendelkeznek előcsarnokkal. A tanítványoknak nyilvánvalóvá kell tenniük a többiek (10. v.) számára Isten igéjének világosságát. 17. ‘Isten országa titkainak’ (10. v.) ismerete nem ezoterikus vagy gnosztikus, egy szekta számára fenntartott tudás. Meg kell osztani a ‘többiekkel’. 18. vigyázzatok tehát, hogyan hallgatjátok: Az ige megértés nélküli hallgatása, s különösen annak a megértésnek a hiánya, ami a másokkal való közlés törekvésében gyökerezik, a hallás teljes elveszítéséhez vezet.”

(Prőhel Károly: Lukács evangéliuma):
„(16) ‘Senki sem fedi be a lámpást edénnyel, miután meggyújtotta, és ágy alá sem teszi, hanem lámpatartóra teszi, hogy a belépők meglássák a világosságot. (17) Mert nincs olyan titkolt dolog, amely ne lenne nyilvánvalóvá, olyan elrejtett dolog sincs, amely ki ne tudódnék, és nyilvánosság elé ne kerülne. (18) Vigyázzatok tehát arra, hogy hogyan hallgatjátok, mert akinek van, annak adatik, és akinek nincsen, attól, amiről azt véli, hogy övé, az is elvétetik.’
A feladat
16-18. Jézus arról beszélt, hogy csak tanítványai ismerik Isten országának a titkát, és ezzel az a benyomás támadhatott, mintha a ‘többiek’ nem is juthatnának el annak ismeretére. Most azért a tanítványoknak arról a feladatáról beszél, hogy ismertté kell tenniük az Isten országa titkát. Három hasonlattal, ill. közmondással világítja meg feladatukat. Nem lehet kétséges: a meggyújtott lámpás arra való, hogy világítson. Lukács itt is átformálja a hasonlatot hallgatói számára. Márk egyetlen helyiségből álló szerény lakásra gondol (Mk 4,21). Lukács a rangosabb lakás bejáratánál égő lámpásra, amely megvilágítja az utat az érkezőnek. A világosság képéből elhamarkodottan szokták levezetni a tanítványoknak azt a missziói feladatát, hogy hirdessék az evangéliumot. A rabbinizmusban azonban a mások által megfigyelhető világosság a cselekedeteket jelentette, és ez az értelmezés illik ide is. A tanítványok azzal világítanak másoknak, hogy megteszik azt a jót, amit Jézus parancsolt (Mk 5,15k). Hasonló értelme lehet itt annak a mondásnak is, hogy az elrejtett dolgok láthatóvá válnak. A tanítványok magatartásán, türelmén és szeretetén lesz láthatóvá az a titok, hogy Isten országa megjelent közöttük Jézusban. De ezt a mondást úgy is értették, hogy amit Jézus tanítványainak mondott, azt tovább kell adniuk (vö. 12,2. 3). Az ige hirdetése és cselekvése azonban nem választható el egymástól. A harmadik mondásnak is ilyen kettős értelme van. ‘Akinek van, annak adatik’: nemcsak arra vonatkozik, hogy az igehallgatónak hirdetnie kell az igét, hanem arra is, hogy azt cselekedje. Így lesz teljessé a magvető példázatának mondanivalója, amely felszólít az evangélium, hallgatására, cselekvésére és terjesztésére.”

(Ortensio da Spinetoli: Lukács a szegények evangéliuma):
„A lámpás (8,16-18)
16.	«Aki lámpást gyújt, nem takarja le edénnyel,
ágy alá sem rejti, hanem a lámpatartóra teszi,
hogy akik bemennek, lássák a világosságot.
17.	Mert nincs olyan rejtett dolog, amely napvilágra
ne kerülne, és nincs olyan titok, amely ki ne
tudódna, és ismertté ne válna.
18.	Vigyázzatok tehát, hogyan hallgatjátok:
akinek ugyanis van, annak még adnak,
akinek pedig nincs, attól még azt is elveszik,
amit magáénak gondol».
Az új részlet is példázat jellegű leírás, és jól tükrözi Lukács szerkesztői munkáját. Úgy látszik, hogy a jelenlegi szövegösszefüggésben össze kell kötnünk a magvetőről szóló példabeszéd magyarázatával (11-15. v.) vagy legalábbis a magyarázatot kiváltó kérdéssel (9. v.). Mindenesetre nagyon valószínű, hogy a beszéd a tanítványokhoz szól, és nem a tömeghez, miként Márknál.
Lukács figyelme az önmagában vett lámpáson túl a lámpást gyújtó emberre is kiterjed. A szolga és a ház ura is gondoskodik a lámpás kiemelkedő helyéről, hogy jól látható legyen mindazok számára, akik belépnek a házba (16. v.). A példabeszéd görög-római típusú házat feltételez, előcsarnokkal és szobákkal. A középre helyezett lámpa megvilágítja a bejáratot és a belső tereket. Az előkelők házában kijelölt személyre tartozott a lámpagyújtás és a lámpa őrzése (vö. 16. v.). A lámpás Márknál az örömhírt jelképezi, amely nem maradhat rejtve, hanem szét kell áradnia, hogy megvilágítsa az embereket (4,21).
Lukács beállításában a beszéd bonyolultabb. Az evangélista arra figyel, aki az igazság és a jóság lámpását gyújtotta meg az emberi közösségben. Ő a «próféta», a «mester», az «úr», az «orvos», a «jó magvető», és most ő a fény hordozója. Amikor azonban Lukács az evangéliumot írja, Jézusnak ez a feladata már áthagyományozódott tanítványaira. Ők vették kezükbe az evangélium fáklyáját, és magasban kell tartaniuk, hogy jól látható legyen mindazok számára, akik be akarnak lépni a közösségbe. Úgy látszik, hogy az előcsarnokkal rendelkező ház már az egyházzá, a keresztény gyülekezet székhelyévé vált. A gyülekezet tagjainak feladatuk, hogy ébren tartsák lámpásaikat és oly módon ragyogtassák fel az evangéliumi fényt, hogy azok, akik elhaladnak előtte vagy közelednek, ösztönzést érezzenek arra, hogy belépjenek (vö. Lk 11,33).
Krisztus tanítványainak gyülekezete nyitott hely mindenki számára, a hegyre épült ház, a fény épülete. Az azokra az oktalan cselekedetekre vonatkozó megjegyzés, amelyekkel valaki edény vagy ágy alá teszi a lámpást, nem véletlen, hanem intelemszerű utalás (16. v.). Előfordul, hogy az ember elrejti a lámpást, hogy ne zavarja fénye. A homály a tétlenség, a pangás, a pihenés világa. A fény ellenben megvilágít, élénkít, melegít, ezáltal láthatóvá tesz, felfed és ítél. Az ember tehát jobban szereti elrejteni, vagy egyenesen oda jut, hogy kioltja. Az emberek jobban szerették a sötétséget, mint a világosságot — mondaná János (3,19; 1,5). A szöveg arra szólítja és inti az embert, hogy mindig égő, fénylő lámpás legyen a közösség tagjai és az idegenek számára.
A beszéd közvetlenül vagy közvetett módon folytatódik tovább a 17. versben, amely hasonlóképpen a fényről vagy legalábbis hatásairól szól. Vannak «dolgok», — nem világos, hogy ezek események vagy tanítások‑e — amelyek jelenleg rejtve vannak (kripton), de amelyeknek napvilágra kell kerülniük (phaneron), és vannak titkok (apokriphon), amelyeknek ismertté (gnószthé) és köztudottá kell válniuk. Az állítás rejtélyes, de nem vonatkozhat másra, mint a már lámpással jelképezett Krisztus személyére és tanítására. A mondat közvetlen jelentésében és felszínesen tekintve valószínűleg a Krisztus által alkalmazott evangéliumi módszer és az egyházi prédikáció közötti ellentétről beszél: Krisztus módszere a «messiási titokhoz», óvintézkedésekhez kötődött, mert nem akarta sérteni hallgatói érzékenységét (vö. a példabeszéd alkalmazása azok számára, akik nem voltak azon a fokon, hogy a nyílt üzenetet befogadják); az egyházi prédikáció azonban az események befejeződésével, amikor a kereszt botrányának már megvoltak visszhangjai, teljes mélységében és világosságában hirdethette az evangéliumi igazságot. Ebben a távlatban Lukács arra gondol, hogy Krisztus fénye jobban sugárzik a kívülállókra.
Mélyebb értelemben, amely feltehetően nem áll távol Lukácstól, Pál tanítványától, a kijelentésben Krisztus kimeríthetetlen misztériumára történik utalás. A keresztény tanításban mindig lesz valami rejtélyes és titokzatos elem, amelyet újonnan kell felfedezni és hirdetni az eljövendő századokban. Ha az evangélium írásának idején Lukács tehet ilyen állítást, ez azt jelenti, hogy ez is része az evangéliumi prédikációnak, amely sosem teljes, sosem kimerítő vagy végér-vényes.
Ez a logionokból álló «gyűjtemény» meglehetősen homályos mondással fejeződik be (18. v.), amely mindenekelőtt az ige hallgatásának módjára irányítja a figyelmet (18a v.). A hangsúly az ige hallgatásának «hogyanjára» (posz) helyeződik, és feltehetően arra a könnyelműségre, állhatatlanságra és következetlenségre utal (vö. a magvetőről szóló példabeszéd «magyarázata»: 11-14. v.), amellyel elutasítják vagy felfogják azt. A «hallgatás módja» azt jelzi, hogy az ember, s különösen a hívő, milyen magatartással, odafigyeléssel és készséggel hallgatja Isten igéjét, illetve az evangéliumot.
A részlet végén idézett — «a gazdag gazdagabbá válik, a szegény szegényebbé» — mondásnak feltehetően csak akkor van értelme, ha a szöveg egészére és különösen a 10. versre vonatkozik, amelyben azok, akiknek megadatott, hogy megismerjék az Isten országának misztériumait, elkülönülnek a többiektől, akiknek ez nem adatott meg. A Jézus szavait felfogó tanítványok azok, akik ráadásul a farizeusoknak címzett példázat jellegű tanítást is megkapják; ők, akik birtokolnak, még többet fognak birtokolni. A többiek azonban, akik el-lenállónak mutatkoztak Jézus tanításával szemben (és ezért «nem birtokoltak»), ezt még az új tanítási műfaj által sem kapják meg, és így még attól is megfosztják őket, amit birtokolhattak volna, vagy amiről egy ideig azt gondolták, hogy birtokukká válhatna: Isten igéjét.
Valójában az evangéliumi üzenet mindig kedvező fogadtatásra talál azokban, akik erre már jól felkészültek, és hacsak nem történik valamiféle csoda (miként a bűnös asszony esetében), elutasítást kap azoktól, akik távol állnak az igazságtól. Az «amit magáénak gondol» utalás az emberi lélek mélységeit érinti. Az ember nem puszta ellenkezésből vagy önkényesen utasítja el az igazságot, hanem azért, mert úgy véli, hogy már birtokolja azt. Ez a pontosabbá tevő és hibát enyhítő megjegyzés azonban nem menti meg az embert annak veszélyétől, hogy keserű csalódások is várhatnak rá.”

(David Gooding: Az evangélium Lukács szerint):
„Hasonlóképpen a lámpás példázatának (lásd: 8,16-18) is az a célja, hogy figyelmeztessen: ‘Vigyázzatok tehát, hogyan hallgatjátok’ (8,18), vagyis legyen gondunk arra, hogy mit teszünk azzal, amit hallottunk. Vannak emberek, akiket ha rá lehetne venni, hogy megvallják, hol állnak, azt vallanák meg, hogy befogadták az evangéliumot. Mégsem beszélnek soha semmit róla, még barátaiknak, vagy gyermekeiknek sem. Ez azonban nagyon furcsa magatartás. Az evangélium természeténél fogva világosság. Senki sem gyújt soha lámpást azért, hogy aztán letakarja edénnyel, vagy ágy alá rejtse; oda fogja helyezni, ahol fényt adhat és látható. Lehetetlen egyébként, hogy valaki tartósan elrejtse, hogy hol áll az evangéliummal kapcsolatosan. Ami el van rejtve, előbb vagy utóbb napvilágra kerül, ha az valóban megvan. Ha az ember, aki úgy gondolja, hogy megkapta az evangéliumot, elrejti, és sohasem hozza nyilvánosságra, fennáll a veszélye annak — amint a 8,18 jelzi —, hogy egyszercsak úgy találhatja, amikor önmagában az evangélium realitását keresi, hogy az valójában nincs meg neki — és soha nem is volt.”

(Koczor Tamás, in: Hullámhossz):
„Szentháromság ünnepe után
5. vasárnap
Aki lámpást gyújt, nem takarja le edénnyel, ágy alá sem rejti, hanem a lámpatartóra teszi, hogy akik bemennek, lássák a világosságot. Mert nincs olyan rejtett dolog, amely napvilágra ne kerülne, és nincs olyan titok, amely ki ne tudódna, és ismertté ne válna. Vigyázzatok tehát, hogy hogyan hallgatjátok! Mert akinek van, annak adatik, de akinek nincs, attól az is elvétetik, amiről azt gondolja, hogy az övé. (Lk 8,16-18)
ÖTVENKÉT LÉPCSŐ
Ötvenkét lépcső. Nem kell megszámolnom, tudom kisgyerekkorom óta. Ötvenkét lépcső. Kezem a korlát gombján, ahogy a fordulóban kettesével veszem a fokokat. Életemben több százszor mentem már fel és le itt. Volt, hogy boldogan rohanva, tudva, hogy nemsokára hazaérek. Volt, hogy lassan vonszolva magam, tudva, hogy nemsokára hazaérek. Hány rossz iskolai érdemjegy magyarázatát gondoltam ki itt, ezekben a fordulókban! Hány boldog szabadulás részese volt ez az ötvenkét lépcsőfok, ahogy nem rohanva, hanem szállva vettem lefelé a fordulókat!
Most felfelé rohanok. Nem a hazaérés boldog érzésével, nem az apai szigor elöli húzódozással. Most egészen más teherrel futok fölfelé. Nem nézek oda, mégis tudom, hogy a korlát szépen mívelt kovácsoltvas. Tudom, hogy az, amit mostanra szürke olajfestékkel kentek le, régen sötétbarna, pácolt fa fogódzó volt.
Emlékeimben lépcsőről lépcsőre találkozom önmagammal. Ahogy viszem Eta néni cekkerét. Aztán egy hihetetlenül nehéz vaskályhát szenvedünk lefelé. Még most is ott az ügyetlen, betonból készült javítás, ahol végül az egyik lépcső sarka letört. Egy másik fordulóban labda puffog, ahogy az Almássy tér felé indul a focizó csapat. Rántott hús illata mindenütt. Pisszegés hallatszik: Cssss, itt mások is laknak!
Rohanok fölfelé az ötvenkét lépcsőn. Magam mögött hagyom gyermekkorom, ifjúságom minden vonzását és taszítását. Már nem akarok ismerni embereket, akik itt laknak, a küldetésem fontosabb. A mondanivalóm túlnő a rántotthús-szagú lépcsőházon, a megszokott zörejeken, a fiatalságon és a múló éveken, a szabadság érzésén és a gyerekes szorongásokon.
Ötvenegy, ötvenkettő… Fent vagyok. A második emeleten nem a megszokott irányba fordulok. Nem szüleim felé kell ma mennem, ők a folyosó végén balra laknak. Ma nem lehetek az ő gyermekük. Egyedül vagyok. A küldetésem magányossá tett. Mintha egy lámpást tartanék a kezemben. A mondanivaló, ami itt van a számon, a gondolataimban, több annál, mint ami náluk, az otthonos mély szobákban, a szeretetteljes kávézások között helyet kaphatna.
Végigmegyek a függőfolyosón, egészen a hátsó lépcsőházig. Még néhány lépcső, nagy vasajtó. Nem is gondoltam arra, mi történik, ha zárva van. Szerencsére a kilincs könnyen jár, az ajtó nyikorogva nyílik. Galambok szárnycsattogását hallom, port vernek a szűrődő napfénybe. Kinyitok egy tetőablakot, és kilépek a tetőre. Egy pillanatra jobban tartozom az éghez, mint a földhöz. Lenézek a mélységbe, amennyire a tető széles pereme engedi. Odalent kicsiny autók, éppen fordul a troli, az emberek sietnek dolgaik után. Ez az igazi szószék! Lehet, hogy életemben most először állok azon a szószéken, ahol állnom kell?
Elkezdem. Először bizonytalan a hangom, de érzem, hogy ezt most nem szabad. A lámpás nem azért van, hogy az ágy alá tegyék, hanem, hogy a lámpatartóba. Ahhoz, hogy meghallják, hogy rám figyeljenek, hogy elérje őket is a mondanivaló, ahhoz kiáltanom kell. Tehát kiáltok. Hangom bátran száll a tetők fölött, a kémények visszaverik a szavakat. Elsőnek az emeleti ablakok nyílnak ki, az emberek kíváncsian dugják ki a fejüket a fehér függönyök mögül. Aztán valaki észrevesz az utcáról is, mutogatni kezd, mások is felnéznek. Első ijedtségükben azt hiszik talán, hogy le akarok ugrani, de aztán végre eléri őket a hangom, az üzenet. Most úgy érzem magam, mintha én magam lennék a magvető, ők pedig lent a talaj. Érzem, hogy sikerülni fog. Érzem, hogy végre ki tudom ragadni az embereket abból a földhözragadtságból, amely tönkreteszi őket. Érzem, hogy a mondanivaló elég erős ehhez. Az emberek állnak, hallgatnak és néznek, aztán az egyikük, öltönyös, nyakkendős férfi, aktatáskával a kezében az órájára néz — a számlap megvillan a napsütésben —, majd sietősen elindul. Mintha ez lenne a vezényszó. A többiek is elfordulnak tőlem. Egy idős asszony még felinteget barátságosan. Egy fiú futni kezd a 74-es troli után. Az emberek már nem hallgatnak rám. Még mondok néhány mondatot, egyre erőtlenebb a hangom, a varázs odalett. Meg kell kapaszkodnom a kéménybe, aztán lerogyok mellé. Nem sikerült. Az embereket nem érdekelte a mondanivaló, amit pedig végre megértettem, amit a fülemben, a szívemben, az agyamban hoztam föl, ide, a tetőre, hogy elmondjam mindenkinek. Ülök a tetőn, ég és föld határán, mindkettőből kirekesztetten, végképp magányosan.
Akkor az egyik kémény mögül előlép a Bölcs. Se hosszú szakáll, se nagy palást. Egyszerű, hétköznapi, középkorú ember. Furcsán nézhetek rá, nem tudom, honnan került elő, hogy jött fel ide. De ez láthatólag cseppet sem zavarja. Leül mellém.
— Csalódott vagy, igaz? Pedig a csoda nem ott lent, hanem itt fent valósult meg. Itt a tetőn. A Titok ugyanis, amit megtaláltál, szóval a Titok maga a csoda — mondja. — Az élet tele van ugyan rejtéllyel, amit az ember kutat és megfejt. De a Titok egészen más. Valódi lámpás ez.
A Titok mindig is itt volt. Tudom, hogy te csak most találtál rá, de nem most jött létre. Nem te értél el a Titokhoz, hanem ő közeledett hozzád.
A Titok beszélni tud. Csendes pillanatokban hallottad, ahogy megszólított. De közlése által is megmaradt Titoknak.
A rejtéllyel nem tudsz együtt élni, mindenáron meg akarod fejteni. A Titokkal azonban lehet élni. Lehet, hogy állandóan foglalkoztat, lehet az is, hogy összezavar, mégis — ha nem térsz ki előle — gazdagabbá teszi az életedet. Olyan a Titok, mint a sötét felhő, amiből egyszer csak esni kezdhet az eső.
A leglényegesebb mégis az, hogy a rejtély hozzáférhető, a Titok azonban mindig hozzáférhetetlen marad.
— Én mégis hozzáfértem — merem megszólítani végre. Mint egy lámpa, ragyogott fel a kezemben. Azt mondta, világítson a fény annak, aki belép az ajtón a házba. Fülembe súgta az üzenetet, a mondanivalót. Azért jöttem fel ide, a tetőre, hogy ezt elmondjam mindenkinek.
— Ettől szép az egész — válaszolja mosolyogva. Hozzáfértél, de nem tudsz róla semmit mégsem. Közel engedett magához, de ugyanúgy Titok maradt számodra is.
— Ugye a világban csak egyetlen igazi Titok van?
Már nem válaszol. Indul a vasajtó felé, úgy int, hogy nem néz hátra. Még szeretném elmondani neki, milyen szomorú az, hogy senkit nem érdekel, hogy feljöttem ide a tető szószékére, hogy az embereknek nem kell a lámpa fénye, hogy csak legyintenek, hogy nem tudok semmit tenni azért, hogy életük részéve legyen a Titok, de aztán megállok. Mert hirtelen megértem azt, amit mondott, hogy miközben másoknak szerettem volna világítani, elmondani azt, amit fülbe súgva hallottam, a csoda igazán itt bennem történt meg. Az ötvenkét lépcsőt saját életemben tettem meg. Lehet, hogy számomra nem is az a kérdés, hányan hallják, és hogy fogadják, hanem az, hogy az én számomra kinyílik‑e? Nem az, a lelkek engedelmeskednek‑e, hanem, hogy a nevem fel van írva…?
— Igen, a világban csak egyetlen igazi Titok van.
Sokszor beszélünk Jézus Krisztusról. Néha úgy, mintha a miénk lenne. Történetei, tanításai, személye — sokat jelentenek nekünk. Mindezek azonban csak akkor válnak beszédessé, ha most meglátjuk őt úgy, mint az egyetlen Titok számunkra felsejlő fényét. Ha meghalljuk őt úgy, mint az egyetlen Titok minket megszólító szavát. Ha felfedezzük őt, mint az egyetlen Titok fellibbenését.
Mindegyikünk életében ott van az ötvenkét lépcső. Gyakran azért megyünk fel rajtuk, hogy másoknak elmondjuk életünk igazságait. Ez jó. Gyakran azért megyünk végig rajtuk, hogy visszaidézzük emlékeinket. Ez is jó. Gyakran azért megyünk fel rajtuk, hogy máshonnan lássuk a világot. Ez is jó. Ma azonban azért menjünk fel életünk ötvenkét lépcsőjén, hogy megértsük, az egyetlen Titok átölel minket, értelmet ad törekvéseinknek, megérteni segíti tragédiáinkat, bátorít félelmeinkben, teljessé teszi boldogságunkat, és megment a semmibe való lehullástól.
Koczor Tamás
A KÉTELY ÓRÁJÁBAN – haszid történet
Mesélik, hogy volt egy tudós férfi Satanow városában, aki töprengése során egyre mélyebben ásta bele magát abba a kérdésbe, hogy miért van, ami van, és miért van egyáltalán valami. Egy pénteki napon ima után bent maradt a tanházban, hogy kicsit továbbgondolja a dolgokat, annyira belegabalyodott saját gondolataiba. Megpróbálta kibogozni a kérdést, de nem járt sikerrel. Észlelte ezt a szent Baal Sém Tóv a távolból, kocsiba ült, és csodálatos hatalmánál fogva, amellyel szinte elnyelte az utat, egy szempillantás alatt a satanowi tanházban termett. Ott találta a tudós férfiút gyötrődve. A Baal Sém így szólt hozzá:
– Azon tépelődsz, hogy van‑e Isten. Én bolond vagyok és hiszek.
Annyira felkavarta a kételkedő férfi szívét az, hogy egy ember ismerte a titkát, hogy szíve befogadta a titkot.
Martin Buber: Haszid történetek. Atlantisz Kiadó. Budapest. 1995. 140. o.
Karinthy Frigyes: ELŐSZÓ
Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.
Próbáltam súgni, szájon és fülön,
Mindnyájatoknak, egyenként, külön.
A titkot, ami úgyis egyremegy
S amit nem tudhat más, csak egy meg egy.
A titkot, amiért egykor titokban
Világrajöttem vérben és mocsokban,
A szót, a titkot, a piciny csodát,
Hogy megkeressem azt a másikat
S fülébe súgjam: add tovább.
Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.
Mert félig már ki is bukott, tudom
De mindig megrekedt a féluton.
Az egyik forró és piros lett tőle,
ő is súgni akart: csók lett belőle.
A másik jéggé dermedt, megfagyott,
Elment a sírba, itthagyott.
Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.
A harmadik csak rámnézett hitetlen,
Nevetni kezdett és én is nevettem.
Gyermekkoromban elszántam magam,
Hogy szólok istennek, ha van.
De nékem ő égő csipkefenyérben
Meg nem jelent, se borban és kenyérben,
Hiába vártam sóvár-irigyen,
Nem méltatott reá, hogy őt higgyem.
Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.
Hogy fájt, mikor csúfoltak és kínoztak
És sokszor jobb lett volna lenni rossznak,
Mert álom a bűn és álom a jóság,
De minden álomnál több a valóság,
Hogy itt vagyok már és még itt vagyok
S tanuskodom a napról, hogy ragyog.
Én isten nem vagyok s nem egy világ,
Se északfény, se áloévirág.
Nem voltam jobb, se rosszabb senkinél,
Mégis a legtöbb: ember, aki él,
Mindenkinek rokona, ismerőse,
Mindenkinek utódja, őse,
Nem mondhatom el senkinek,
Elmondom hát mindenkinek.
Elmondom én, elmondanám,
De béna a kezem s dadog a szám.
Elmondanám, az út hová vezet,
Segítsetek hát, nyujtsatok kezet.
Emeljetek fel, szólni, látni, élni,
Itt lent a porban nem tudok beszélni.
A csörgőt eldobtam és nincs harangom,
Itt lent a porban rossz a hangom.
Egy láb mellemre lépett, eltaposta,
Emeljetek hát fel a magosba.
Egy szószéket a sok közül kibérlek,
Engedjetek fel lépcsőjére, kérlek.
Még nem tudom, mit mondok majd, nem én,
De úgy sejtem, örömhírt hoztam én.
Örömhírt, jó hírt, titkot és szivárványt
Nektek, kiket szerettem,
Állván tátott szemmel, csodára várván.
Amit nem mondhatok el senkinek,
Amit majd elmondok mindenkinek.”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv):
„Hívás bizonyságtételre
Lukács 8,16-18
Szentháromság ünnepe utáni 5. vasárnap
1953. Július 5.
Az egyéni keresztyénség nyilvánossága tekintetében két kísértés környékezi a keresztyén embert. Az egyik a fitogtatás, a másik a titkolódzás kísértése.
Akin a fitogtatás kísértése vesz erőt, az imaéletével kimegy a nyilvánosság elé, s az utcák szögletein imádkozik, szeretetmunkájának reklámot csap, s a bűnbánat, meg a szent szigor komolykodó pózait erőlteti magára, ajka pedig a kegyeskedő szólamoktól csepeg. Akin a titkolódzás kísértése vesz erőt, az a belső szobába jut imádságával és még az ajtót is magára zárja, mikor imádkozik, közös imaórán pedig a világ minden kincséért sem volna hajlandó kinyitni a száját. Amikor adakozik, még akkor sem engedi nyilvánosságra hozni a nevét, ha az szolgálat lenne, bizonyságtevő kiállás valami szent ügy mellett. A nyílt önkritikát szentségtörésnek tekinti, s izléstelenségnek tartja a lélek belső kérdéseinek úton-útfélen való tárgyalását.
Mindegyik tudja bibliailag is igazolni a magatartását. A keresztyénségüket fitogtatók ilyen igékre szoktak hivatkozni: ‘Valaki vallást tesz én rólam az emberek előtt, én is vallást teszek arról az én mennyei Atyám előtt’ (Máté 10,32-33) és ‘Nem szégyenlem a Krisztus evangéliumát, mert Istennek hatalma az minden hívőnek idvességére’ (Róm 1,16). A titkolódzók viszont a hegyi beszéddel érvelnek: ‘Mikor alamizsnát osztogatsz, ne kürtölttess magad előtt…, ne tudja a te bal kezed, mint cselekszik a te jobb kezed; hogy a te alamizsnád titkon legyen. És mikor imádkozol, ne légy olyan, mint a képmutatók, akik a gyülekezetekben, s az utcák szegletein fennállva szeretnek imádkozni, te pedig menj be a te belső szobádba és ajtódat bezárva imádkozzál… Mikor pedig böjtöltök, ne legyen komor a nézésetek…, kend meg a te fejedet és a te orcádat mosd meg, hogy ne az emberek lássák a te böjtölésedet, hanem a te Atyád, aki titkon van… Ne adjátok azt, ami szent, az ebeknek, se gyöngyeiteket ne hányjátok a disznók elé, hogy meg ne tapossák azokat lábaikkal.’ (Máté 6,1-6, 16-18,7:6). Abban nincs hiba, amit idéznek. Mindegyik igaz igét idéz. Ott van a hiba, hogy mindegyik a másik leckéjét tanulta meg a magáé helyett. A hitükkel kérkedők, a kegyességüket fitogtató képmutatók kitűnően megtanulták azokat az igéket, melyeket az Úr a félénk, bújkáló, s a titkolódzó keresztyéneknek mondott és adott fel leckéül, a titkolódzók pedig kívülről tudják, csak úgy fújják a képmutatóknak feladott leckét.
Közben, míg egymást ítélgetik, nem veszik észre, hogy mindketten ugyanabban a bűnben leledzenek. Mindegyik a maga dicsőségét keresi. Az is, aki azért fitogtatja keresztyénségét, hogy lássák az emberek, s az is, aki azért titkolja, hogy ne lássák az emberek. Mindegyik azt akarja, hogy őt kedvező színben lássák az emberek. Mindegyikből egyformán hiányzik a szolgálat lelke, s mindegyiken egyformán uralkodik az önzés, a haszonlesés. Az egyik abból akar üzletet csinálni, hogy keresztyén, a másik abból, hogy nem keresztyén. Korok szerint változik, hogy melyikből van több. Az ún. keresztyén kurzusok idején mindig több a képmutató, ha pedig leáldozóban van a keresztyén kurzus napja, akkor mindig a bújkálók száma szaporodik meg.
A mai ige a bujkálók leckéje. Őket hívja bizonyságtételre. Mit mond a hit eltitkolásáról?
1. A hit eltitkolása esztelenség.
Így kezdődik az ige: ‘Senki pedig, ha gyertyát gyújt, be nem fedi azt valami edénnyel, sem az ágy alá nem rejti, hanem a gyertyatartóba teszi.’ A példa, amivel az Úr ezt a magatartást megbélyegzi, azt mutatja, hogy a hit eltitkolását oly esztelenségnek tartja, amelyhez foghatót még a legvérmesebb emberi képzelet sem tud kitalálni. Sok bolond ember van ugyanis ezen a világon, de olyan, aki gyertyát gyújt, s azután véka alá rejti, hogy ne világítson, nemigen akad. Mert vagy sötét van és szükség van a világosságra, akkor meggyújtom a gyertyát, s hagyom hogy világítson, vagy nincs szükség világításra, avagy valami okból nem szabad világítani, akkor nem gyújtom meg a gyertyát. Mindakettő értelmes cselekedet. Ha azonban szükséges és lehetséges a világítás, s akkor meggyújtom a gyertyát, ellenben nem engedem, hogy világítson, hanem egészen eltakarom, az már bolondság. Akkor miért nem fújom el a gyertyát. Mit csalom magam azzal, hogy a véka alatt van világosságom? Úgy sincs, mert elalszik, ha nem juthat levegőre. Jó ezt a leckét megtanulnunk, mert az ilyen titkolódzók rendszerint nagyon eszes, bölcs mérsékletű, ügyes diplomatáknak tartják magukat. Az Úr véleménye róluk pont az ellenkezője.
2. A hit eltitkolása engedetlenség
Az előbb idézett képből világos, hogy Urunk véleménye szerint a gyertya a gyertyatartóba való és nem a véka alá. Az a rendeltetése, hogy világítson. Ha fényét elrejti, Istentől nyert hivatásával kerül ellentétbe. Természetesen a gyertya elhelyezkedése nem erkölcsi cselekedet, s ezért nem is kérhető számon, de az ember magatartása, aki nem világít, holott arra rendeltetett, erkölcsi cselekedet, s ezért, mint engedetlenség, számon kérhető. Isten számon is kéri.
Ennek az engedetlenségnek külön minősítő körülménye is van. Mikor Jézus eltávozott erről a földről, munkáját a tanítványaira bízta. Nem létesített hatalmas szervezetet, nem csinált valami propagandaközpontot, hanem bízott abban, hogy a megváltott lelkek tovább fogják mondani a váltság örömhírét, tanúbizonyságai lesznek annak, ami történt, s ami mindenkivel megtörténhetik immár. Apró kis fénypontok lesznek, eligazító sugarak a sötétben botorkáló bűnösök számára. Amikor tehát azt mondja tanítványainak: ‘Ti vagytok a világ világossága’, e mögött nem csupán a fölöttünk hatalommal rendelkező Úr parancsa van, hanem a barát bizalma is, aki reánk bízza művét, miért életét is feláldozta. A fény elrejtése tehát nem egyszerű engedetlenség. Jézus csalatkozik általa abban, akiben megbízott, s akit bizonyságtételre elhívott.
Nem csalatkozott-e Jézus énbennem is?
3. A hit eltitkolása felelőtlenség a ránkbízottakkal szemben.
A gyertyát azért teszik a gyertyatartóba, hogy – amint az ige mondja – ‘akik bemennek, lássák a világot’. A gyertya tehát nem azért ég, hogy csak égjen, hanem szolgálata van. Világítania kell. Ugyanígy van szolgálata minden hitre jutott embernek is. Isten senkit sem vezet hitre csak azért, hogy az illető maga hitre jusson, hanem azért is, hogy rajta keresztül azután mások is hitre jussanak. Mindenkinek haszonra adatik a Lélek kijelentése (I. Kor. 12,7). Aki tehát véka alá rejti hitét, az nemcsak Isten parancsával helyezkedik szembe, tehát – így is mondhatjuk – istentelen magatartást tanúsít, hanem egyben a másik ember üdvösségét is hátráltatja, tehát – így is mondhatjuk – embertelen magatartást tanúsít. Olyan, mint az az orvos, aki tudna egy utcai szerencsétlenség áldozatán segíteni, de letagadja, hogy orvos, s tovább siet. Olyan, mint az élelmiszerhalmozó, akinek kamrájában talán garmadaszámra áll az élelem, talán romlik is már, de elnézi, hogy más nélkülöz. Ha valakire fokozott mértékben áll, akkor a hitrejtegetőkre különösen áll: ‘Aki tudna jót cselekedni és nem cselekszik, bűne az annak’ (Jakab 4,17). A gyertya példája még egy szempontból súlyosbítja ezt a felelőtlenséget. A gyertya fogyása független attól, hogy hány embernek világít. Egyformán fogy, akár egy ember ül az asztal mellett, akár egy nagy család tartózkodik mellette a szobában. A hívő sem lesz szegényebb azzal, ha hitét továbbadja.
A hitnek ezt a világító felelősségét nem általánosságban állapítja meg az ige, hanem konkrét emberekre utal, ‘akik bemennek’. Azokra tehát, akik velünk együtt élnek, egy családot alkotnak, egy munkában foglalatoskodnak, akik tehát a szívünkhöz közel vannak, akiket szeretnél boldognak tudni és látni.
Nem vagy‑e embertelen szeretteiddel szemben? Világítsz nekik Jézus felé?
4. A hit eltitkolása bizalmatlanság Isten előkészítő munkájával szemben.
Az ige így folytatódik: ‘Mert nincs oly titok… világosságra ne jőne’ (17. v.). Ez a vers nemcsak a bűnös fenyegetése, hanem a bátortalan bíztattása is. A hitre jutásnak is van ugyanis egy titokzatos ideje. Ez a lappangási időszak. Olyan ez az idő, mint mikor az édesanya a szíve alatt hordja a gyermeket. Megvan már, de még nem jött világra. A hívő bizonyságtételre termi meg azután Istennek ez az előkészítő munkája a gyümölcsét. Így volt előkészítve Zakeus. Jézus egyetlen látogatása elég volt, hogy üdvössége legyen házának. Így volt előkészítve Saul. Ananiás látogatása elég volt, hogy Pál legyen belőle. Mit tudod te, ki úgy félsz bizonyságot tenni, hogy nem a régi magvetés learatására és betakarítására küld‑e Isten téged! A kipattant titok, a nagyvilágra került sóvárgás Isten után, sokszor mutatja, hogy aratósztrájkot csináltál volna, ha nem teszel bizonyságot.
5. A hit eltitkolása önmagunk megszegényítése.
A 18. v. ezt mondja: ‘Meglássátok, elvétetik tőle’. Isten minden ajándéka kötelez. A fel nem használt ajándékot Isten visszaveszi. Az elásott talentumot elrejtője elveszti. A véka alá rejtett gyertya elalszik. Aki ellenben ad, az kap. Minél többet ad, annál többet kap. A megosztott hit megszaporodott hit.
Minket is hív ma az Úr a bizonyságtevésre, a világító élet bizonyságtevő szolgálatára. Meglássátok azért, mi módon hallgatjátok az Ő hívó szavát. Óh, bárcsak ne találtatnánk sem képmutatóknak, sem bujkálóknak, hanem bizonyságtevőknek, egyszerű kis gyertyaszálnak, felülről kapott fénnyel világítónak a házak asztalán! Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/