Feladó: Szakács Tamás 
Címzett: Fraternet-Mindenki 
Elküldve: 2002. március 30. 12:41 
Tárgy: Lk 24,1-12. - Holtak közt az élőt? - Húsvét 

Kedves ‘Üres síron csodálkozók’!

Sajnos kicsit idő szűke vagyon, így a tervezettnél kevesebb fért bele mai csomagomba, de azért remélem, így is jelent segítséget:

Milyen alapon hirdeti az egyház, hogy Jézus feltámadt? Megbízhatók az evangéliumi tudósítások? Lehet hinni ilyen hihetetlenben? Hát látott már valaki halálból visszatértet? Valódi halálból — nem halálközeli élményből! Nemcsak üres asszony-fecsegés a feltámadás híre?! Honnan lehet tudni, hogy valaki feltámadt? Onnan, hogy üres a sírja? De hisz ez fabatkát sem ér — Péter is csupán csodálkozgatott magában, de nem jutott tőle hitre! Hát akkor honnan lehet tudni, hogy az apostolok igazat mondtak? Ha csak annyi maradt volna ránk az evangéliumokból, mint amit itt most hallottunk, akkor valóban kétségek között kellene gyötrődnünk. Akkor talán a legbecsületesebb valóban az volna, mint beismerni — tévedtünk.
Ám mikor hiszik el végre a tanítványok a feltámadás hírét? Mikor hagyja abba az eszelős öldöklést Saul? Mikor borul le Tamás, hogy “Én Uram, és én Istenem!” (Jn 20,28b.) Hát akkor, amikor találkoznak a Feltámadottal! A találkozás győzi meg őket arról, hogy Ő él! Nincs ez ma sem másképp. Ha még nem találkoztál az élő Úrral, akkor Te még Húsvét előtt jársz. Akkor Neked még legjobb esetben is csak egy érdekes tanító, esetleg próféta lehet Jézus, de nem győztes Megváltód! Ha még nem találkoztál vele, akkor Neked nem is támadt fel még Jézus!

Miért nem csak egyszerűen annyit közölnek az evangéliumok, hogy Jézus feltámadt? Miért kell ilyen bonyolultan tálalni? Hiszen más vallások mítoszaiban is szerepelnek maghaló és feltámadó istenekről szóló mítoszok. Hiszen a misztériumvallások éppen a halálból való feltámadást kínálják a beavatottaknak! Ezért könnyű érv azt mondani, hogy Jézus feltámadása is csak ebbe a sorba illik bele, semmi különleges nincs benne — de épp e besorolás miatt nincs is valós alapja, csupán mítosz. Hát épp ezért található e bonyolult körítés az evangéliumokban! Hogy lássuk: itt valami egészen másról van szó!
Nem steril környezetben keletkezett az evangéliumi híradás, hanem legelőször is a valós életben. Mindez jól érzékelhető, ha más vallások leírásaival összevetjük. Jól érzékelhető abból, hogy mennyire hitetlenül és tanácstalanul állnak a tanítványok is  tények előtt. Másrészt vitahelyzetben keletkeztek a leírások. Amikor írásba foglalták e történeteket, akkor már sok ellenvélemény megszületett, ki-ki próbálta a maga érvelésével megcáfolni az egyház igehirdetését. Ezért volt fontos, hogy olyan szempontokat is figyelembe vegyenek, amiket bizonyára nem lett volna szükség különben.
Mire érdemes odafigyelni ennek kapcsán? Mindarra, ami a lehetséges kifogásokat olyannyira valószínűsíti, hogy az evangéliumok létrejöttére, a feltámadás írásba foglalására, a húsvéti hit keletkezésére továbbra is nemcsak a legkézenfekvőbb, de a legmeggyőzőbb, legkoherensebb magyarázat — ha előítéletektől mentesen akarjuk tekinteni — az marad, hogy amit az evangéliumokban ránk hagyott az ősegyház, az — Lk 1,4. szavaival — a ‘kétségtelen valóság’. Milyen részletek érdekesek e tekintetben?
Tetszhalott — dárdadöfés.
Vízió — tanítványok hitetlensége.
Test ellopása — leplek állapota, tanítványok számára hullagyalázás is lett volna.
Kitaláció — nagyon is életszerű leírás.
Mítosz, más vallások — élesen elütő stílus.

A nehézséget elsősorban az jelenti, hogy talán túlságosan is alapvető eseményekről szól a textus, nem csak minden évben, de tulajdonképpen minden héten előkerülő alaptény a feltámadás, annyi oldalról körüljárhattuk már, hogy könnyen gondolhatja a gyülekezet, hogy ezzel már nem érdemes foglalkozni, semmi újat nem jelent. Elkel tehát egy jó alapötlet, amely úgy tudja elővezetni a jól ismert híradást, hogy valóban aktuálisnak éljük meg…

A húsvéti híradás egyúttal a hit születésének története is. Mutatja, hogy még a hit sem saját, emberi ‘termékünk’, kinyilatkoztatás és Jézussal való találkozás nélkül lehetetlen eljutni arra a hitre, hogy Jézus feltámadt. Ezért érdekes, hogy bár lehet érvelni pro és kontra a feltámadás mellett és ellen, mégsem egy ilyen hitvitából fog származni a hit. Akinek volt már része hitkérdésekről szóló vitában akár résztvevő, akár néző-hallgató oldaláról, az tudja, hogy éppúgy nem az érvek és a logika a perdöntő, ahogyan érzékeljük a felfokozott politikai életben is, hogy nem elsősorban az érvek döntenek, még ha úgy is igyekszünk feltüntetni, mintha ez lenne a lényeg, mintha a vita győztese az volna, aki logikusan meg tudja győzni a másikat is. Csak hát látjuk, hogy nem tudja egyik fél sem meggyőzni egymást. Elhangzanak az érvek, és az álláspontok mégis változatlanok és különbözők. Így van ez a hittel is. Lehet győzködni a másikat, de ettől még nem változik semmi. A változás akkor áll be az ember életében, amikor megnyílik a szeme arra, hogy észrevegye: Istennel találkozott. A Feltámadottal találkozott. Ahogyan Jákób bételi álmából felébredve kiált fel, úgy kiálthatunk mi magunk is, amikor hitre jutunk: “Bizonyára az Úr van ezen a helyen, és én nem tudtam!” (1Móz 28,16.)

(Káldi Biblia jegyzetei):
“Lk 24,12
Péterrel ment János is, mint ezt önmaga elbeszéli 20,2–10.”

(Jubileumi kommentár):
“Luk. 24,1–12. Jézus feltámadása (Mt 28:1–10; Mk 16:1–8; vö. Jn 20:1–10).
A Lk-féle feltámadástörténet szerkezete komoly műgondra vall: három, egymáshoz képest fokozást jelentő bizonyságtételből áll (ezzel Lk nem azt akarja kifejezni, hogy Jézus csak háromszor jelent meg övéinek feltámadása után, hanem ábrázolása ismét tipikus, és a három a teljesség jelképes száma). Ezek egyetlen célja az, hogy Jézus testi feltámadását tanúsítsák az egyháznak, így különleges hangsúly esik az üres sír tényére. Mindebben az fejeződik ki; hogy Jézus halála és feltámadása Istennek az az örök tervében foglalt megmásíthatatlan akarata, amelyről az Írások is szólnak. A kettősen egy eseményben két olyan tény következik be, amelyek az emberi gondolkozás számára egyszerűen képtelenséget jelentenek: a) a mennyei király, Isten földre küldött Fia gonosztevőként végzi életét a kereszten, kiszolgáltatva ellenségeinek; b) Izráel Messiása és a világ megváltója egyedül a halálnak ezen a szörnyű törésén át juthat el arra a dicsőségre, amely feljogosítja apostolainak kiküldésére (ld. ApCsel 1:8). – Az első történet azzal kezdődik, hogy a 23:55-ben említett asszonyok a hét első napján (tehát a 23:54-ben jelzett szombat elmúltával) alig bírják kivárni, amíg megvirrad: kora hajnalban elindulnak, Hogy leróják Jézus iránti kegyeletüket. Tiszteletreméltó, de az emberi lehetőségek körén belül maradó gondolataik világából most azonban egyik tény a másik után zökkenti ki őket. Először: a sír biztosítására rendelt, Lk-ban előzetesen nem említett nagy kő el van hengerítve a sír szájától. Másodszor: a sír üres. Mindez arra jó, de erre szükség is van, hogy végképpen összezavarja gondolataikat. Szükséges és üdvös tanácstalanságukból mutatja meg a kivezető utat a mennyei fénnyel megjelenő két férfi: jelenlétük természetesen félelemmel tölti el őket, de szavuk feloldozást ad, és, az isteni szükségszerűségre utalva először a feltámadás tényét jelenti ki egyetlen, rövid és egyszerű mondatban; majd Jézus ama szavaira emlékezteti őket, amelyeket annyiszor és annyiféleképpen igyekezett a szívükbe vésni (eti ón en té Galilaia a párhuzamokhoz képest tudatos korrekció: Lk nem szól Jézus galileai megjelenéseiről). Így ébred fel a dermedt szívű Krisztus-követőkben szavainak emléke: azonnal sietnek beszámolni a történtekről a többieknek (a mozzanat inkább Mt-val párhuzamos, elüt Mk-tól). Csak most nevezi meg Lk, mintegy az esemény hitelesítésére, a feltámadás első tanúit. Mivel azonban a hírnökök asszonyok, a többiek hitetlenkedve fogadják szavaikat. Péter indul el, hogy utána járjon a hír hitelességének, de csak annyit állapíthat meg, hogy a sír üres, így egyelőre nem jut túl a csodálkozáson (vö. 33k.).”

(Ravasz László: Az Újszövetség magyarázata):
“10. A FELTÁMADÁS (Mt 28,1-20; Mk 16,1-20; Lk 24,1-53)
Márk 16. rész első nyolc verse adja elő azt a megrendítő tényt, hogy a három szent asszony: a magdalai Mária, Mária a kis Jakab anyja és Salomé a hét első napján, virradatkor a sírbolthoz mentek, s a roppant nagy fedőkövet elhengerítve és a sírt üresen találták. A sírboltban egy fehérbe öltözött ifjú ennyit mond: ‘A Názáreti Jézus, aki megfeszíttetett, nincsen itt, feltámadott; íme a hely, ahova őt helyezték. Menjetek el és mondjátok meg tanítványainak és Péternek, hogy előttetek megyen Galileába, ott meglátjátok őt, amint megmondotta néktek.’ Az asszonyok rémülten elfutottak és senkinek semmit nem szólónak — bizonyára csak egy darabig —, a nagy félelemtől.
Ennek az élménynek megrendítő erejét mondja el Márk nagyon tömören, csodálatos jelenítő erővel. Érezzük, hogy egész evangéliumának ez a koronája. Úgy történt, ahogy megmondotta.
Ez a tény igazolja minden szavát, s igazolja, hogy itt van az új eon, amely a halottak feltámadásával kezdődik.
Ezzel a Márk evangéliuma igazában befejeződik. Mit akart még elmondani a feltámadott Úrról, nem tudjuk. Későbben, mint ahogy az evangélium kelt, már a második században, utóiratként hozzáfűzték a 9-20. verset, ami nem egyéb, mint a többi evangéliumok feltámadás-történetének harmóniába való összefoglalása. A 9-10 = Ján 20,11-18 ; a 12-13 = Lk 24,13-35 ; a 14-16 = Mt 28,16-20; a 19 = Lk 24,50-53. (Állítólag egy Aristion nevű kis-ázsiai presbiter munkája 150 körül.) — Ezeket a részleteket külön nézzük ott, ahol eredeti tisztaságukban és elsődleges közvetlenségükben jelentkeznek.
Máté új szemléletekkel járul ehhez a közös törzshöz (28,1-20). Csak két asszonyt említ, az időpont; kora reggel, mikor már világos van. A szent asszonyok nem megkenni mennek a Jézus tetemét, csak hogy meglássák a sírt. Legfontosabb az, hogy a feltámadást magát mint az asszonyok szemeláttára lefolyó eseményt beszéli el. Az angyal szózata, az asszonyok megbízatása itt is ugyanaz, mint Márknál, azzal a különbséggel, hogy az asszonyok ‘nagy örömmel futnak vala, hogy megmondják az ő tanítványainak’.
Új és drámai fordulat, hogy mikor futnak vala, íme szembe jőve ővelük Jézus, mondván: ‘Legyetek üdvözölve!’ Az asszonyok pedig ‘hozzájárulván, megragadók az ő lábait és leborulának előtte (imádók őt). Jézus maga is megerő síti az angyallal küldött üzenetet: ‘menjenek Galileába s ott meglátnak engem’. Ide Máté beilleszt egy olyan epizódot, ami csak őnála olvasható (11-15). Ebből kivesszük, hogy a jeruzsálemi gyülekezet és a zsidó főtanács között a küzdelem a Jézus halála után nem csillapult, hanem fokozódott. A gyülekezet egyszerű léte hatalmas vallástétel volt a megfeszített és feltámadott Úr mellett, s ugyanakkor a legszörnyűbb vád a zsinagóga ellen. Ennek Péter adott hangot hatalmas pünkösdi beszédében (ApCsel 2,36-3,15). A visszavonuló zsidóság azzal próbált védekezni, hogy Jézus nem támadott fel. — De hol van akkor a teteme? Mert az üres sír tényét mindenki elismerte és senki sem cáfolta. A létében fenyegetett zsidó hatalom a föld alól is kikaparta volna Jézus tetemét, hogy egyszer s mindenkorra elvágja a feltámadásról szóló mendemondák sorát, de nem tudta. Nem volt más út, mint a tanítványokat vádolni, hogy ellopták. Ez pedig a legostobább képtelenség. Először is annyira szét voltak zilálva, hogy ilyen cselekménysorozatra teljesen képtelenek lettek volna. Másodszor, őket az Úrhoz olyan mély érzés fűzte, hogy holttestét elragadni, elrejteni őrült halottgyalázásnak érezték volna. Harmadszor, a holttetem érintése ünnepen rituális fertőzést jelent, s elrejtése e fertőzés terjesztése. Különben is egy mostanában felfedezett császári rendelet a tetemlopást halálbüntetéssel tiltja.
Ötven nap múlva háromezer ember csatlakozik hozzájuk, mert feltámadott, ott Jeruzsálemben, ahol mindenki tudott haláláról, eltemetéséről, ismerték az Arimáthiai József sírboltját, láthatták újra üresen — az egész ellopási vád a Sátán utolsó támadása, amely azonban a Feltámadott diadalútját feltartóztatni nem tudta.
Galileában találkozik a Feltámadott tanítványaival, ott vesz búcsút tőlük és ott adja ki a missziói parancsot. Máté teológiai szempontból emeli ezt ki. A Názáreti Jézus Izrael igazi királya, a második Mózes Galileában volt kénytelen szolgálni, mert Júdea és Jeruzsálem nem vette be. Oda csak meghalni ment. Itt kellett megjelennie a Feltámadottnak, hogy megaláztatása, illegalitása helyén bemutassa az ő dicsőségét. Tanításait egy hegyen kezdte, ott adta ki az Új Törvényt, ezen a hegyen kell bevégeznie, és itt kell kiadnia a missziói parancsot. Az a kérdés, hol kellett az ősegyház fejlődésének megindulnia: Galileában, vagy Jeruzsálemben, erőltetett, mert mind a két helyen megindult és együtt haladt. Krisztus mindenütt ugyanaz az Úr volt.
Mikor Jézus megjelenik a hegyen tanítványai előtt, ‘némelyek leborulának, némelyek kételkedések’, — éppen mint most. Jézus pedig megadja az apostoli felhatalmazást. Először arra hivatkozik, mint igazi király, hogy milyen alapon: ‘Teljes hatalom adatott nekem mennyen és Földön.’ Ő földi életében is Istennek a hatalma volt. Hatalma volt szóban és tettben, törvényadásban és bűnbocsánatban, hatalma volt hívásra és ígéretre, ördögűzésre és jutalmazásra, kárhoztatásra és megjutalmazásra, oldásra és kötésre. Ez a hatalom a testté lett Igéé, az Egyszülötté, a názáreti Jézusé, az Ember Fiáé, az Isten fiáé, mert mindez ő: a Megfeszített és Feltámadott.
Ezzel Jézus deklarációját odakapcsolja a Dán 7,14-hez: ‘És ada néki hatalmat és dicsőséget és országot és minden nép, nyelv és nemzet neki szolgála, az Ő hatalma örökkévaló hatalom, amely el nem múlik és az ő országa meg nem romlik.’
Ezek után küldi el őket a tanítvánnyá tételre, azaz meghódításra, foglyul ejtésre, Krisztushoz kapcsolásra, amelyet minden néppel meg kell tenniük. Ez a misszió univerzalizmusa. Két eszköze van: a keresztség és a tanítás. Ne vitassuk, melyik az első, melyik a második: a kettő egymást feltételezi, betölti, s együtt adják azt az eredményt, hogy a népek és nemzetek, mint a Krisztus egyháza, megtartsák mindazt, amit Ő parancsolt. Azaz: az Ő Új Törvényét; az Új Szövetség tartozásait, a Király iránti hűségben és engedelmességben, úgy amint azt Jer 31,31-ben prófétálta.
Mindez nem elv, szabály, elmélet, rend, hanem egy dicsőséges Úrszemélyes jelenléte övéivel, az Egyház Urának személyes országlása az Ő népe között — mind a világ végezetéig.
Eis to onoma - nem jelenti azt: nevében, képében, erejével, tekintélyével, mert akkor en to onomati volna; tehát a ‘nevében’ fordítás félreérthető. De jelenti: a) nevébe, a baptizó képe szerint az alámerítést az Atya — Fiú — és Szentlélek lényébe, avégből, hogy benne az ó meghaljon és az új feltámadjon. Konkretizálódik ez a Krisztusba való alámerüléssel: a) a halálában meghalásban, a feltámadásban való újjászületésben. b) nevére, átírással, tulajdonba adással, foglyul ejtéssel. Jelenti a nevére való hivatkozással, azaz nevének erői által, az Ő jelenlétében és részvételével való keresztelést. A nevébe gondolatköre inkább Krisztusra vonatkozik, a nevére gondolatköre inkább a Szentlélekre — de csak per synekdochen [ = rész az egész helyett].
A Szentháromság itt még nem dogma, hanem a legmagasabb hitmegtapasztalás arról, hogy a Fiú az Atyában, az Atya a Fiúban és a Szentlélekben mind a kettő. (2Kor 13,13; Ef 4,4-6; 1Pét 1,2; 1Kor 12,4-6; Róm 5,5-8; 1Kor 6,11; 2Kor 1,21-22; Gal 4,6; ApCsel 2,38)
A ‘világ végezetét’ azért említi a missziói parancs, mert a Jézus Krisztus e Földön megalakuló és kibontakozó országa csak utalás és ígéret a teljességre, mikor elmúlik ez a világ és alászáll az új ég és Föld, ahol az ígéretek beteljesednek, és a kezdet végezetet nyer.
Lukács a feltámadás tényének elbeszélésében Márkkal egy nyomon halad. — Salomé helyett Johannát nevezi meg, s azt teszi hozzá: némely más asszonyok is velük. Az asszonyok lelkendezve jelentették az üres sírt a tizenegynek, azok azonban üres beszédnek tartották a jó hírt. Abban az időben az asszonynak a tanúságtétele éppúgy nem volt teljes értékű, mint a gyermekeké. — De Jézus ragaszkodott hozzá, hogy feltámadásának hírét asszonyok vigyék meg az apostoloknak.
A két angyal beszéde a húsvéti prédikációk örök mintája. Arra emlékeztet, mit mondott Jézus az Ő Igéjében haláláról és feltámadásáról. — Tehát ez a Kijelentés tárgya. — Azután megállapítja a tényt: nincsen itt, feltámadott. — Utána felteszi a feddő és segítő kérdést: mit keresitek a holtak között az Élőt? — Az egyháznak mindig az volt a kísértése, hogy ‘holtak között’ kereste az Élő Krisztust (holt betűben, intézményben, emberi erőben és alkotásban stb.). — Végül rámutat az ő nagy feladatukra: Elhirdetni a feltámadás evangéliumi üzenetét, s nem hallgatja el, hogy a feltámadott Jézusról való prédikációnak mennyire akadálya a hitetlenség. Nyitva hagyja a kérdést: hibásak voltak‑e a szent asszonyok is abban, hogy szavukat ‘üres beszédnek’ nézték az apostolok. Már itt látszik a Lukács pedagógiai törekvése, mely a húsvéti történetek elbeszélését átérezi.
Azt a nagy pedagógiai gondolatot, hogy a Feltámadott hitetlen tanítványait hitre vezeti, szintén Lukács szemlélteti a leghosszabb és leghangulatosabb húsvéti történetben: az emmausi útban (24,13-35).
‘Azok közül ketten’, akik ti. üres beszédnek tartották az asszonyok lelkendező elbeszélését, de azért mégsem tartoztak a Tizenegy közé (33), mentek Emmaus felé. Úgy látszik, ott laktak, mert szállásra hívták ismeretlen útitársukat (29). Az egyiknek nevét tudjuk (18) Kleofás, aki azonos lehet a Jn 19,25-ben említett Kleopassal. Az ünnepeket Jeruzsálemben töltötték, ahol az 5Móz 16,5 szerint a páskát megették, s az utána következő reggel mentek vissza Emmausba. — Hol feküdt Emmaus, ma már nem tudjuk. A név melegfürdőt, meleg kutat, hévizet jelent. — Megelőzi, megszólítja őket és hozzájuk csatlakozik egy ismeretlen gyalogutas. János (20,14; 20,20; 21,4) és Lukács írása szerint a Feltámadott új testben járt, teste nem volt egészen a régi, ezért nem ismertek reá…
*
Jézus feltámadott testéről János (20,14; 17; 19 k.; 21,4) és Lukács beszél (Máté csak céloz rá 28,16), de beszél róla Pál is. Ugyanis amit Pál mond a feltámadásban nyerendő dicsőséges testünkről (1Kor 15,35 k.), azt csak amaz ismeret alapján mondhatta, amit az őskeresztyén gyülekezet a feltámadott Jézus testéről szerzett. Erről pedig azt mondja az Írás, hogy ugyanaz volt, mégis más, mint a halála előtti. Testnek, élőnek, az Ő testének látták, tapintották, érzékelték, s ez a test mégis más volt, mint az övék. Időtől, tértől független; váratlanul jelent meg, váratlanul eltűnt; átment a zárt ajtókon, s egyszerre látták Galileában és Jeruzsálemben. Ebben a vonatkozásban hasonlított a látomásokhoz, egyesek és tömegek látomásaihoz. — De az a tény, hogy ez a kettős megjelenési forma: az érzéki test és a látomás egymást kiegészíti és magyarázza, mindenekfelett pedig azonossága azzal a Jézussal, aki halála előtt is éppen ezt a kettősséget mutatta, ti. tökéletesen tapasztalati mivolta mellett a természet rendjét szükség szerint áttörte, tengeren járt, halottat támasztott, beteget gyógyított — megerősít minket abban a hitben, hogy az egy, örök Jézus Krisztus, aki tegnap és ma és mindörökké ugyanaz, a maga valóságát úgy mutatja nekünk, hogy felismerhessük benne Isten egyszülött fiát, a mi egyetlen Közbenjárónkat és Megváltónkat. Mert itt nem mi teszünk, vagy nem teszünk, elfogadunk, vagy nem fogadunk el valamit, itt maga Isten dolgozik az Ígéretben, az inkarnációban [= testetöltésben], a Tanításban, a halálban, a feltámadásban, a Megjelenésekben, a Szentlélek kitöltetésében csodálatosan, szuverénen [= teljhatalommal), — de csak hit által megfoghatóan. A hit felfogó szerve, ismerőképessége, megtapasztalása annak a roppant valóságdarabnak, amelynek középpontjában éppen a megfeszített és feltámadott Krisztus áll. Nincs más út a megismeréshez, mint a hit; de a hit megismerése sokkal bizonyosabb, erősebb, mint az ésszerű megismerés, mert az ész és hit együtt tesz bizonyságot mellette.
Mindez egyetlen alapmeggyőződésben summázható: Jézus él; él bennem és én élek benne.
*
… Az evangélium úgy fejezi ki, hogy szemeik ‘visszatartóztatónak’. Ez azt jelenti, hogy a Feltámadottat csak az ismeri fel, akinek Isten erre megnyitja a szemét. Ez a hit felébredése. Innen érthető, hogy Jézus csak azoknak jelent meg, akik hittek Őbenne, és senkinek sem jelent meg ellenségei közül. — Ezért az egész útibeszélgetés alatt Jézus úgy vezeti őket, hogy hitük felébredjen s végül megmutatja magát nekik úgy, amint van.
A Biblia alapszemlélete szerint ezt a hitet csak az Ige ébresztheti. Az Ige hallgatása nyitja meg az ember szemét (Ef 1,17; Zsolt 19,9): Ezért Jézus elkezdvén Mózestől és minden prófétától fogva magyarázza az Írásokat, azaz felmutatja, hogy a Krisztus haláláról és feltámadásáról tesz bizonyságot mindenik, s előkészíti vele, hogy igent mondjanak mindarra, amit Isten mond az ő Igéjében. Ugyanaz a módszer, amit Jézus a Hegyi Beszédben követ.
De előbb még megy velük az útjukon. A két tanítvány szavából kiérzik a megrendülés, a rettenetes csalódás, a Krisztushoz fűzött evilági reménységek összeomlása. Izrael megváltását ők a politikai nyomástól és gazdasági ínségtől remélték, s nem volt fogalmuk a bűn hatalmáról. Azt csak a Jézus halála mutatta meg, de e halálnak a titka még nem tárulhatott fel előttük, mert nem hittek a feltámadásban. — Viszont a Jézus tettei és csodái méltán kelthették bennük azt a reményt, hogy az Ő Messiásuk eljött, s éppen ezért taglóütésként érte őket az a megmagyarázhatatlan tény, hogy a nép törvényes vezetői, Izrael pásztorai, halálos ítéletre adták Őt és megfeszítették. Mindezt nézi és eltűri Isten. Hiába jósolta, hogy harmadnapon feltámad, elmúlt ez a kritikus idő is, és nincs semmi. Valami asszonyi csácsogás hallatszott, de hát okos ember arra nem ad semmit.
És a feltámadott Úr ott megy mellettük…
De a két rest szív megindult, az értelmetlenség ködén sejtelmek kezdtek villózni, ösztönösen megéreztek egy drága közösséget, amelyet mindenáron fenn akarnak tartani. Ezért kérik: maradjon velük.
Ő marad. Betér a házukhoz. Vacsorakor az ő sajátságos ‘teljhatalmával’ (exousia) átveszi a házigazdai tisztet. Ő van otthon, mint a király, ha alattvalójának vendége. — Amint ‘vette a kenyeret és hálákat adva megtörte, és adó az ő tanítványainak’, egyszerre megnyilatkoznak az ő szemeik és meglátják, hogy a Vendég senki más, mint a Megfeszített, Eltemetett és Feltámadott Krisztus. — Most már hisznek, most már tudják, hogy Jézus él.
Ezzel az Úr elérte célját. Mint mindig, most is segített. Dolga végeztével eltűnt. S a két tanítvány még abban az órában siet vissza — éjszakának idején — Jeruzsálembe, hogy elkiáltsa a Tizenegynek a nagy újságot, de azok kiáltják feléjük: ‘Feltámadott az Úr bizonnyal és megjelent Simonnak!’ — Simonnak, aki megtagadta! Itt valami új dolog kezdődik: Krisztus övéi közt, övéiben; az a csodálatos eposz, amit a Lukács másik nagy műve: az Apostolok Cselekedeteiről írott könyv beszél el.
Lukács még egy találkozásról ad számot közte és tanítványai között (36-52). Ebben először azt a kijelentést hozza, hogy a Feltámadott Úr élő valóság, nem phantasma, nem a képzelet vagy a tömegszuggesztió játéka. — Ez a Tamás-motívum, mikor az Úr úgy mutatja meg magát mint test és vér, csont és hús, sebeivel együtt s tanítványaival együtt eszik. — Ez különösen a görög világ felé volt fontos — azért találjuk Lukácsnál és Jánosnál —, mert a görög világ tudott szellemről, s innen eredt az a sokféle kritika, mely a testi feltámadás hitének útjába állott. — ‘Ha pedig a Krisztus fel nem támadott, hiábavaló a mi prédikálásunk és hiábavaló a ti hitetek’ (1Kor 15,14). Le kell vonni a feltámadás hitének végső konzekvenciáját is.
Csak akkor vehetik át az apostoli megbízatást, ha ez megtörténik. — A megfeszített és feltámadott Krisztus az igehirdetés alanya és tárgya. Az a titokzatos belső közösség Krisztussal, melyben Ő tanítványaival éppen feltámadása után és által élt, volt a forrása minden megvilágosodásnak, új ismeretnek és boldog tapasztalatnak, amit egyének és gyülekezetek megszereztek. Erről ismét az ApCsel számol be, s megragadó szemléltetés hozzá Pál apostol koloszszális egyénisége. (arxamenol apo Ierousalém = Jeruzsálemből kiindulva, Jeruzsálemtől kezdve — éppúgy olvasható a 47. v. végéhez, mint a 48. v. elejéhez.)
Ez a munka akkor kezdődik el, mikor majd elküldi az Atyától azt a mennyei erőt, amelyről sokkal világosabban a János evangéliuma szól. — Ez a Szentlélek kitöltése. — Ezzel kezdődik az ApCsel-ről írott könyv. Krisztus az Atya jobbján, Szentlelkével közvetlenül és személyesen él a hívőkben és gyülekezetekben, jelen van minden összejövetelükön, közvetlenül és személyesen kormányozza és pásztorolja őket, mígnem eljő ennek a világnak a végén, hogy ítéljen eleveneket és holtakat.
A három első evangélium tanítását ez a hitvallás foglalja össze: Jézus a Krisztus. — Egyfelől adva van egy majdnem másfélévezredes kijelentéstörténet a Messiásról (Felkent = Krisztus), egy nagy királyról, Akin Isten lelke nyugszik, Aki megítéli a világot, Aki egy új világot rendez be, Aki a szíveket Istenhez hajlítja, s a köztük levő ellenségeskedést kiengeszteli. Uralmában elkövetkezik a boldog aranykor, az elveszett paradicsom újra tulajdona lesz az embernek. Ez a Király azonban néhol úgy jelentkezik, mint az Úr szenvedő szolgája, Aki helyettes szenvedésével váltja meg népét.
Másfelől adva van a Názáreti Jézus. Aki Isten Lelkét hordozza, Aki magát Fiúnak nevezte, Aki parancsolt a gonosz lelkeknek, Aki úr volt a természet erői felett. Aki új Törvényt adott, Aki bűnt bocsátott, Aki új páskát szerzett, Aki új szövetséget kötött, Akiben az Isten szombatjának békessége áradt, Akiben maga Isten lakozott, Akiben egy tökéletesen új világ és életrend jelenik meg, ahol az elsők utolsók lesznek, az utolsók elsők, s az a legnagyobb, Aki szolgálatban és alázatosságban legelöl jár, S az evangélium ezt a szintézist [= összetételt] hozza: a Názáreti Jézus a Krisztus, a Messiás.
A názáreti Jézus útja a megaláztatás, az életelvesztegetés, a megüresítés útja — az engedelmesség útja, amely kísértéseivel, küzdelmeivel, látszólagos vereségeivel nyílegyenest a kereszthez vezetett. — De halála épp azért volt váltságpénz sokakért, mert feltámadásában maga Isten pecsételte meg: a názáreti Jézus a Krisztus, Isten egyszülött Fia, ki az Ézs 53 szerinti ‘Szenvedő szolga’ alakját egybekapcsolja a Dán 7,14-beli Ember Fiával, s átveszi az uralmat az Isten királyságában.
Mindez már az Ő földi életében is a hitnek látható volt, de fel-felvillanó titoknak maradt, amely dicsőséges kinyilatkozást a feltámadásban nyert. Ezzel azonban a Krisztusban való hit előre mutató, ígéretekből élő és reménységekbe fogózkodó élete nem változott, mert e mulandó földi világban Krisztus országának, imperiumának ügye és kérdése megoldva nincs. Ő még visszajön erre a Földre az Idők végén. Felszámolja ezt a bűnben megromlott világot, s lezárja egy utolsó, örökre jogerős s azonnal életbe lépő ítélettel. — Ez ennek a világnak szétomlását jelenti és az újnak a megjelenését, amelyben valósággá válik a Miatyánk három első kérése: az Atya neve megszenteltetik, országa eljő, akarata meglesz Földön és égen — a Krisztus által.
Addig pedig bűnbánat és örvendező remény, hit és engedelmesség, várakozás és vigyázás a tisztünk.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat [KIA sorozat]):
“l.	AZ ASSZONYOK ÉS AZ APOSTOLOK (24:1-12) (Mt 28:1-10; Mk 16:1-8; Jn 20:1-10)
24:1-9. Az első emberek, akik értesültek Jézus feltámadásáról az asszonyok voltak, akik hűségesen követték őt. Elsőként fedezték fel a feltámadás tényét, mert nagyon vágytak Jézussal lenni. Halála után újabb illatszereket vittek a temetésére a hét első napján (vö. 23:55-56). Nem találták az Úr Jézus testét, amit kerestek. Ehelyett két férfit láttak fénylő ruhában, ez nyilvánvalóan angyali lényekre való utalás. Ezek a férfiak emlékeztették őket Jézus megfeszítéséről és feltámadásáról mondott szavaira (9:31; 18:31-34). Az asszonyok elmentek, hogy jelentsék mindezt az apostoloknak és másoknak (24:9).
24:10-12. Az apostolok nem hittek az asszonyok híradásának, mert üres fecsegésnek tartották ezt a beszédet. Ez azért volt, mert látták Jézus halálát, és azt, ahogy testét sírba helyezték. De Péter … elfutott a sírhoz, és maga is meggyőződött arról, amit az asszonyok elmondtak. Még mindig nem értette a történteket.”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár):
“XII. AZ EMBERFIÁNAK DIADALA (24. fej.)
A) Az asszonyok az üres sírnál (24,1-12)
24,1 Aztán vasárnap kora hajnalban a sírhoz vették útjukat, és vitték az előkészített fűszereket Jézus testének megkenésére. Hogyan gondolták, hogy hozzáférnek a testéhez? Nem tudták, hogy egy hatalmas követ hengerítettek a sír szája elé? Erre a választ nem kapjuk meg. Csak azt tudjuk, hogy mélységesen szerették Őt, és a szeretet gyakran megfeledkezik a nehézségekről, hogy célját elérje.
‘Szeretetük korán talpon volt (1. v.), és gazdag jutalomban részesült (6. v.). A feltámadott Úr ma is létezik a korán kelők számára’ (Péld 8,17).
24,2-10 Amikor megérkeztek, a követ a sírról elhengerítve találták. Mihelyt bementek, látták, hogy az Úr Jézus teste eltűnt. Nem nehéz elképzelni megdöbbenésüket. Miközben még próbáltak erre magyarázatot találni, két angyal (lásd Jn 20,12) jelent meg fényes öltözetben, és biztosította őket, hogy Jézus Krisztus él; hiábavaló Őt a sírban keresni. Feltámadt, ahogyan megígérte, amikor még velük volt Galileában. Nem mondta‑e meg előre nekik, hogy az Emberfia a bűnösök kezébe adatik és megfeszítik, de harmadnapon feltámad? (Lk 9, 22; 18,33) Akkor visszaemlékeztek szavaira. Visszatértek nagy sietve a városba, és elmondták az újságot a tizenegy tanítványnak. A feltámadás első hírnökei között volt Mária Magdaléna, Johanna és Mária, Jakab anyja.
24,11-12 A tanítványok egyáltalán nem hittek nekik. Vénasszonyos mesének tűnt előttük. Hihetetlen! Fantasztikus! Így gondolkodtak, amíg Péter meg nem látogatta a sírt, és meglátta, hogy csak a gyolcslepedők vannak ott. Ezek azok a lepedők voltak, amelyekkel szorosan körül volt csavarva a test. Nem mondja el az Ige, hogy szét voltak‑e göngyölve, vagy még mindig őrizték a test alakját, de mi az utóbbit feltételezzük. Úgy tűnik, hogy az Úr úgy hagyta el ezeket a textíliákat, ahogyan a selyemhernyó a gubóját. Az a tény, hogy a halotti ruhák ott maradtak, azt mutatja, hogy a testet nem lopták el; a tolvajok nem szántak volna időt a leplek eltávolítására. Péter pedig visszatért a házába, még mindig a titok megoldásával próbálkozva. Vajon mit jelent mindez?”

(David Gooding: Az evangélium Lukács szerint):
“I. Szükségtelen előkészületek (23,56b-24,12). Amikor a hét első napján az asszonyok Jézus sírjához mentek, illatszereket vittek magukkal, hogy bebalzsamozzák Jézus testét. Nyilvánvalóan nem várták, hogy feltámad a halálból, és ezért először, amikor a követ elhengerítve találták, és a testet nem találták a sírban, megdöbbentek. Azután két angyal jelent meg, és rámutatott megdöbbenésük okára: nem emlékeztek arra, amit Krisztus világosan megmondott nekik küszöbön álló haláláról és feltámadásáról (24,5-8), amikor még Galileában volt — ezek az asszonyok ugyanis Galileából jöttek (23,55).
Megfigyelhetjük, hogy Lukács milyen gondos szóhasználattal vési ezt a tényt emlékezetünkbe. Amikor Krisztus utasította két tanítványát, hogy menjenek és kérjenek kölcsön egy szamarat, akkor azok ‘mindent úgy találtak, ahogyan megmondta nekik’ (19,32). Amikor szavára két tanítvány elment, hogy kölcsön kérjen egy felső termet, akkor ‘mindent úgy találtak, amint előre megmondta nekik; és elkészítették a húsvéti vacsorát’ (22,13). Ha az apostolok és tanítványok hallgattak volna az Úrnak Galileában elmondott szavaira, az asszonyok nem készítettek volna illatszereket, hogy a sírhoz vigyék, és ha mégis elmentek volna a sírhoz, nem lepődtek volna meg azon, hogy úgy találják azt, ahogyan Ő megmondta — tehát üresen.
Amikor a tizenegy apostolt emlékeztette az asszonyok beszámolója Urunknak galileai előrejelzésére haláláról és feltámadásáról, az még mindig nyilvánvalóan nem jelentett semmit számukra. Egyszerűen hitetlenül elutasították, hogy az asszonyok láttak egyáltalán angyalokat, vagy hogy az angyalok azt mondták, hogy a galileai jövendölés beteljesedett (24,11). Péter elment a sírhoz, és úgy találta, ahogyan az asszonyok mondták, vagyis üresen, kivéve a lepedőket (24,12). Ez meglepte és megzavarta, de még mindig nem ébresztett hitet benne, hogy Krisztus próféciája feltámadásáról valósággá vált.
Hogy miért találták az apostolok annyira nehéznek, hogy elhiggyék az Úrnak feltámadásáról mondott szavait, azt a következő történet magyarázza majd meg. Pillanatnyilag azoknak a tényeknek a jelentőségét kell megértenünk, amelyekre ez az első történet vonatkozik. Lukács most azt mondja el, hogy az az evangélium, amelyre az apostolok megbízást kaptak, hogy vigyék el a világba, a bűnbocsánatot azon az alapon kínálta a bűnbánónak, hogy Krisztus meghalt és feltámadt (24,46-47). Ebben az első történetben azt a tényt hangsúlyozza, hogy ez az evangélium Krisztustól származik. Nem igaz az az állítás, amelyet némelyek mondanak, hogy amit Jézus prédikált, az csupán egyszerű tanítás volt Istennek az ember iránti szeretetéről és az embernek Isten és felebarátja iránti szeretetéről, és apostolai voltak azok, akik ezt követően kitalálták azt az evangéliumot, amely azt állítja, hogy Krisztus bűneinkért halt meg és harmadnap feltámadt (1Kor 15,3-4). Jézus hirdethetett volna szeretetet Isten és ember iránt anélkül, hogy Jeruzsálemet megközelítette volna. De az evangéliumnak lényeges előfeltétele volt, hogy Ő azért jött el erre a világra, hogy felmenjen Jeruzsálembe, ott megfeszítsék és feltámadjon; és hogy az utazásnak ez volt a célja, azt Lukács ünnepélyesen megerősíti azzal, amit Krisztus Galileában kijelentett, mielőtt útnak indult. Nem a tanítványok találták ki ezt, mert néha valójában nem is értették, és el sem hitték. Ez Krisztustól származott.”

(Prőhle: Lukács evangéliuma):
“VII. JÉZUS FELTÁMADÁSA
A feltámadás teológiája és valósága
Az őskeresztyénség hite hangsúlyozottan feltámadáshit. Jézus tanítása volt egyéni és gyülekezeti életük formálója, szenvedése és halála példaképül szolgált nehéz időkben, de a hitükkel nem egy múltban élt személyiség felé fordultak, hanem Jézus Krisztus felé, aki feltámadt és él. Annyira döntő jelentőségűnek tudták ezt, hogy Pál apostol kijelenti: ‘Ha Krisztus nem támadt fel, akkor hiábavaló a mi prédikálásunk, és hiábavaló a ti ‘hitetek is.’ (1Kor 15,14.) Jézus feltámadását nem valami jelképes mítosznak vagy teológiai tételnek képzelték, hanem történeti valóságnak. Ezért minden evangéliumhoz hozzátartozik a feltámadás története, sőt mindegyik evangélium elbeszélésén érezhető, hogy a feltámadás története felé tart, és ott éri el a célját. Ismeretes, hogy az újabbkori bibliakritika az evangéliumoknak éppen ezeket a fejezeteit részesítette legnegatívabb megítélésben. Nemcsak kétségbe vonták történetiségüket, hanem a legendák közé sorolták. Keletkezésüket a korabeli reménységekre hellénista mítoszokra vagy víziókra vezetik vissza. Ebben a rendkívül szétágazó és bonyolult kérdésben néhány alapvető szempont igazít el. Először: Nem találjuk lélektani alapját annak, hogy azok a tanítványok, akik egészen elcsüggedtek Jézus halála miatt, egyszerre víziókat éljenek át arról, hogy Jézus feltámadt és megjelenik nekik. Egyértelmű az Újszövetség híradása arról, hogy ők maguk semmiképpen sem akarták elhinni Jézus feltámadását. Nem a szóbeszéd, hanem a tények súlya alatt kellett félretenniük az ellenkezést. Hinniük kellett, mert Jézust látták. Másodszor: Nem találjuk belső szükségességét annak. hogy kitalálják Jézus feltámadását. Bőven van rá adat. hogy Jézus feltámadását kívülállók nem akarták elhinni, és ebből sok nehézsége származott a keresztyénségnek. Másfelől számos olyan vallást ismerünk. amelynek alapítója meghalt, és mégis tovább élt a mozgalom, sőt terjed mind a mai napig. Gondoljunk Buddhára, Konfucsére vagy Mohamedre. Jézus tanításában van elég tartalom ahhoz, hogy feltámadása nélkül is tovább terjedhetett volna. Kellett tehát valami ténynek lennie, amely miatt a keresztyénség hitének mégis az élő Jézus lett középpontjává. Harmadszor: A feltámadási történetek hitelességét a közöttük mutatkozó eltérések alapján szokták kétségbe vonni. De ez sem meggyőző érv, ha arra gondolunk, hogy éppen a valóságos eseményeknél szoktak a híradások eltérni. A kitalált és irányított hírek rendszerint feltűnő egyöntetűséggel terjednek. Ami megtörtént, azt többen látták, és perceken belül különféleképpen adják tovább. Nagymértékben gyanúsak volnának az evangéliumok feltámadási történetei, ha azok teljesen egybehangzók volnának. Az egymástól eltérő evangéliumi tudósításokból valóban kiérződik, hogy kellett valaminek történnie, amit többen is láttak. Alapjában meg is egyeznek abban mind, hogy üresen találták Jézus sírját, de nem ezért hittek, hanem azért, mert Jézus megjelent nekik. Ilyen módon beszéli el Lukács is Jézus feltámadását, és az ő evangéliuma is ezzel ér célihoz. Az őskeresztyénség hagyományából merít ismét olyan részleteket is, amelyeket a többi evangéliumok nem mondanak el. Három egymásba kapcsolódó történetet beszél el, és így mutatja be a feltámadáshit keletkezését. Először asszonyok találják meg az üres sírt, de nekik senki sem hisz, azután két emmausi tanítványnak jelenik meg Jézus, de feltámadásában csak akkor hisznek, amikor valamennyi tanítványnak megjelenik. Az evangélium ezután Jézus mennybemenetelével fejeződik be.
…
Nem hittek nekik
1-12. Az egész evangéliumi ‘hagyomány megegyezik abban, hogy a szombat elmúltával korán reggel — Márk szerint napkeltekor, Lukács szerint kora hajnalban — elmentek Jézus sírjához. Meg akarták kenni Jézus testét. A balzsamozás nem volt szokásban, csak illatos olajat és kenetet használtak. Siettek, és mégis későn érkeztek: a sírt üresen találták. Ez azonban nem ébreszt bennük hitet, hanem tanácstalanokká lettek. Hangsúlyozzuk ezt, mert az utóbbi évtizedekben sokszor emlegették, hogy az üres sír az egyetlen történeti tény a húsvéti evangéliumban, és ez a feltámadáshit kiindulópontja. Valóban áll az, hogy az üres sír tényét közvetve még rabbinista visszaemlékezések is igazolják, abban a formában, hogy a tanítványok ellopták Jézus testét, és azt állították, hogy feltámadt (vö. Mt 28,13). Ma egyetlen komoly kutató sem tartja valószínűnek a sírrablás meséjét, mégis mutatja, hogy az üres sír önmagában nem bizonyíték Jézus feltámadása mellett. Az asszonyokat tanácstalanságukból két férfi megjelenése mozdította ki. Lukács ezzel azt mondja, hogy Istentől kaptak kijelentést. Erre mutat a férfiak fénylő ruhája (9,29; 10,18; 11,36; 17,24). Első szavuk közmondás: ‘Miért keresitek az élőt a halottaknál?’ Akkor szokták ezt mondani. ha valaki egészen eltévesztett valamit. Itt is erről van szó. Az asszonyok lekéstek. Elmaradtak az események után. De ez a lemaradásuk mindennél világosabban mutatja, hogy nem a feltámadástörténet született a feltámadáshitből, hanem megfordítva: a feltámadáshit született a feltámadás ténye alapján. Ezután elhangzik a tény kijelentése: ‘Nincs itt, feltámadt.’ Egyelőre az asszonyok nem láthatták, de emlékezniük kellett Jézus ígéretére, hogy az Emberfiának kell keresztre feszíttetnie és harmadnapon feltámadnia (9,22). A ‘kell’ szó azt jelenti, hogy így volt Isten tervében. Az asszonyok visszaemlékeztek Jézus szavára, hiszen követői voltak Galileától kezdve (8,1-3). Eddig azonban nem gondoltak az ígéret végére. Lukács szereti hangsúlyozni, hogy Jézus szenvedése és halála nem a végső pont, :hanem átmenet a feltámadás és a megdicsőülés felé. Az asszonyok hírt adnak mindenről a tanítványoknak, de ezek fecsegésnek tekintik beszédüket, és nem hisznek nekik. A tanítványok nem hiszékenységük miatt hittek később a feltámadásban. Reális emberek voltak. Péter sem hitt az asszonyoknak, de utána járt a híreknek, és megvizsgálta a sírt. Azokat a vászoncsíkokat látta, amelyekkel a halottat körülkötötték. Ez nem vallott sírrablásra, de más magyarázatot sem tudott rá, és csodálkozott magában az eseten. Az első húsvéti történet ezzel a bizonytalansággal végződik. De sokatmondó bizonytalanság az, hogy sem az üres sír, sem Jézus ígérete nem volt elég a húsvéti hithez.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                        \\\\\\/////
                        /  _   _  \
                       (| (.) (.) |)
 ____________________.oOOo__( )__oOOo.____________________
|                                                         |
|                 Tommyca - Szakács Tamás                 |
|                                                         |
| 2170 Aszód, Falujárók útja 5/8. 2. lépcsőház, I. em. 7. |
|                       (28) 402-085                      |
|                                                         |
|               tommyca@mail.digitel2002.hu               |
|               http://www.extra.hu/Tommyca               |
|____________________.oooO________________________________|
                     (   )        Oooo.
                      \ (         (   )
                       \_)         ) /
                                  (_/