Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. november 6. 1:04
Tárgy: Lk 12,54-59. - Légy a kairosz ismerője! - Szentháromság u. uee.

Kedves ’Égi Jelfigyelők’!

Most ennyit tudok küldeni. Esetleg még holnap kicsit többet…

Vázlatkísérlet:
Légy a kairosz ismerője!
Hétköznapi életünkben oly sok mindenhez értünk, és oly sok minden idejét ismerjük. Tudjuk, mikor mit kell vetni, aratni, stb. Az időjárást is egyre jobban kiismeri a meteorológia, és általában a természetet egyre jobban megismeri a természettudomány, az emberi természetet a humán tudomány. Ismerjük‑e ugyanígy az isteni természetet?!? Azt, hogy mikor minek van az ideje — Urunk szerint? Mikor kell meglátogatnom valakit, mikor kell segítséget nyújtanom neki, mikor kell feddeni, mikor kell vigasztalni, mikor kell békülni, mikor kell melléállni, mikor kell netán hátat fordítani neki, elkülönülni tőle, hogy be ne szennyezzem magamat is — mikor kell Jézus szavai szerint még a port is leverni lábamról…
Gondolatok az ige kapcsán:

Fura ez a kapcsolat a perikópában, hogy az idők jeleit felismerendő, ha saját magunknak kell ítélni, mi is igazságos, akkor a bíró elé hurcoltatásunkról beszél Jézus… A Káldi Biblia jegyzete viszont nagyon jól megragadja az összefüggést! Jézus tehát figyelmeztet, nehogy eltévedjünk: a világ vége, az utolsó ítélet nem valami könnyed kis színjáték, amiben ki-ki megkapja tévedései-hibái miatt a maga ejnye-bejnyéjét, hanem bűneinkkel való elszámoltatás lesz! Ugyanakkor Isten ítéletére gondolásunk elengedhetetlenül vonja magával, hogy egymás közti ellentéteinket, akár peres ügyeinket megfelelőképpen kezeljük és rendezzük. Pál különösen is hangsúlyozza pl. hogy a gyülekezet tagjai nem pereskedhetnek egymással világi bíróság előtt! Vajon hányszor tesszük meg azt a csúfságot, hogy mégis megtesszük?!
Kommentárok:

(Káldi Biblia jegyzetei. In: BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Lk 12,57
Jézus előbb a zsidókat rótta meg, hogy ők, bár meg tudják itélni a természet tüneményeit, de nem akarják érteni az idő jeleit, melyek pedig őt oly világosan hirdetik; ez által megrótta őket, hogy elmulasztották az itéletet az igazság országára nézve; most még azt rója meg, hogy elmulasztották magokat is megitélni és elitélni, s így vétkeztek a szeretet ellen, melyet nem tudtak fentartani. A vers értelme ez: Ha ti a természeti tüneményekről oly jól tudtok itélni, miért nem tudjátok magatokat is megitélni, ügyeiteket egymás között szeretetben elintézni, és ellenkezőiteknek megbocsátani?
Lk 12,58
Ha valakivel pörbe keveredel, békűlj meg vele, mielőtt az ügy bíró elé kerülne.
Lk 12,59
Az Úr ezt is az örök Bíróra vonatkozólag mondja. Lásd Máté 5. r. 34-ik jegyz.”

(Jubileumi kommentár. In: BibliaTéka CD-ROM. Arcanum Digitéka Kft.):
„Luk. 12,54–56. Az idők jelei (Mt 16:2–3).
Az intelem értelme az összefüggésben a Mt-párhuzaméhoz képest megváltozik: az előbbi intelmet ismétli meg Jézus, a tömeghez fordulva. A természetben jól tájékozódó ember, aki büszke is erre a jártasságára, könnyen nyugszik bele abba, hogy Isten világának egy másik részében teljesen tájékozatlan. Ez súlyos meghasonlottság jele (hypokritai), ezért minden embernek az a feladata, hogy felismerje Isten cselekvésének jeleit a világ életében, megértse tartalmukat, és igazodjék hozzájuk életfolytatásában.
Luk. 12,57–59. Megbékélés útközben (Mt 5:25–26).
Gyakorlati példával világítja meg itt Jézus az előző intelmet. Az embernek Istenhez való viszonya és ennek földi-emberi következményei (dikaiosyné) könnyen megítélhető dolgok. Az az adós, aki tisztában van helyzete reménytelenségével, keresi hitelezőjével a megegyezést, míg lehet, hogy az adósok börtönébe ne kerüljön, és így szabadulása képtelen feltételtől ne váljék függővé. Isten népének is tudnia kell, hogy reménytelenül eladósodott Istennel szemben: ezért addig kell keresnie vele a megbékélést, amíg nem késő, amíg nem jött el az ítélet ideje, amíg Krisztus kínálja irgalmából, kegyelmesen a megtérés lehetőségét. Persze, a két mozzanat nem csupán a kép és valóság módján függ össze, hanem az Isten iránti magatartásnak az emberek iránti magatartás a következménye is, ha Isten népe tisztázta Istenhez való viszonyát.”

(A Biblia ismerete kommentársorozat. Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány):
„2. JÉZUS TANÍTJA A SOKASÁGOT (12:54-13:21)
Miután Jézus közvetlenül a tanítványaival beszélt, a sokaságra irányította figyelmét. Ebben a szakaszban hat esemény történt, amiben a tömeg játszotta a főszerepet. Ők kerültek most Jézus szolgálatának középpontjába.
a.	Jézus tanítása a jelekről (12:54-56)
(Mt 16:2-3)
12:54-56. Jézus azt tanította a sokaságnak, hogy oda kell figyelniük azoknak a dolgoknak a felismerésére, amiket látnak. Bár megfigyelték szolgálatát, mégsem tudtak arra a következtetésre jutni, hogy ő a Messiás. Jézus rámutatott, hogy noha minden kétség nélkül fel tudják ismerni a természeti jeleket (nyugati felhőket és a déli szél fújását — a föld és az ég jelenségeit), nem képesek felismerni az idők jeleit. Látniuk kellene, hogy mi történik éppen közöttük — Jézus felajánlja országát, de nem reagálnak megfelelően erre az ajánlatra.
b.	Jézus illusztrációja a bíróságról (12:57-59)
12:57-59. Jézus egy bírósági helyzetet használ mondanivalója megértetésére azzal kapcsolatban, hogy az embereknek helyes kapcsolatba kell kerülniük Istennel. Még földi viszonyok között is érdemes igyekezni, hogy megszabaduljunk az ellenféltől — akár útközben az elöljáró elé menve — hogy az ember elkerülje a börtönt, ahol mindent ki kell fizetnie az utolsó fillérig. Mennyivel fontosabb kibékülni, amikor Isten az ellenfél! (A ‘fillér’-nek fordított kifejezés a leptos, csak itt szerepel, valamint a Mk 12:42-ben és a Lk 21:2-ben. Zsidó rézpénz volt, és körülbelül a mai 10 filléresnek felel meg.)”

(William MacDonald: Újszövetségi kommentár. Evangéliumi Kiadó):
„G) Az idők jelei (12,54-59)
12,54-55 A megelőző versek a tanítványoknak szóltak. Most az Úr a sokasághoz fordul. Emlékezteti őket a jártasságukra az időjárás előrejelzésében. Tudták, hogy amikor nyugaton felhőt láttak (a Földközi-tenger felett), záporeső volt várható. Másrészt, a déli szél perzselő hőséget és szárazságot hoz. Az emberek elég értelmesek voltak ahhoz, hogy ezt tudják. Csakhogy többről volt szó, mint értelemről. Tudni akarásról volt szó.
12,56 Szellemi dolgokban más volt a helyzet. Noha megvolt a normális emberi intelligenciájuk, nem ismerték fel a fontos időt, amely az emberi történelemben elérkezett. Az Isten Fia eljött erre a földre, és közöttük állt. Azelőtt sohasem jött ilyen közel a menny, de ők nem ismerték fel meglátogatásuk idejét. Értelmi képességük megvolt, hogy tudják, de akaratuk nem volt hozzá, és így önámítók voltak.
12,57-59 Ha megértették volna annak a napnak a jelentőségét, amelyben éltek, sietniük kellett volna megbékülni ellenségeikkel. Négy jogi szakkifejezés fordul itt elő – ellenség, fejedelem, bíró, poroszló – és ezek mind Istenre vonatkozhatnak. Abban az időben Isten ki‑ és bejárt közöttük, igyekezett meggyőzni őket, alkalmat adva nekik a megváltásra. Meg kellett volna térniük, és hinniük kellett volna. Ha visszautasítják, úgy fognak megállni Isten előtt, mint bírájuk előtt. A bizonyítékok egyértelműen ellenük szólnak. Vétkesnek fognak bizonyulni, és elítéltetnek hitetlenségük miatt. Börtönbe vetik őket, vagyis az örök büntetésre. Nem jönnek ki addig, amíg meg nem fizetnek az utolsó fillérig. Vagyis sohasem fognak kijönni, mert sohasem lesznek képesek megfizetni ilyen hatalmas adósságot.
Jézus tehát azt mondta, hogy fel kellene ismerniük az időt, amelyben élnek. Aztán meg kellene békélniük Istennel bűneiket megbánva és teljesen rá hagyatkozva.”

(Jeromos Bibliakommentár. Szent Jeromos Katolikus Bibliatársulat):
„54-59. A farizeusok képmutatásuk miatt (12,1) nem fogadják el Jézust. A sokaság, képmutatása miatt, nem hajlandó meglátni Isten üdvtervének kulcsmomentumát Jézus Isten országát hirdető működésében (12,56). Ironikus módon a sokaság elég értelmes — pl. jogi ügyekben — ahhoz, hogy megbékülést és szabadulást keressen a börtöntől. Bárcsak a Jézusban megjelenő idők jeleire is vonatkozna ez az értelmességük (12,57-59)!”

(Szabó Andor: Lábam előtt mécses a Te igéd. Kálvin Kiadó):
„AZ ALKALOM KIVÉTELESSÉGE
Lukács 12,54—59
Sok töprengést és szorongást érzünk azok miatt, akik vaknak és süketnek, értetlenül tétovázónak mutatkoznak akkor, amikor meg kellene ragadniuk a segítségre feléjük kinyújtott kezet. A többség egyebekben oly ügyes és talpraesett, az üdvösség dolgaiban pedig figyelmetlen. Született intelligenciája van jelenségek, szellemi, politikai áramlatok megsejtésére, mindjárt érzékeli, ha más irányból ‘fúj a szél’, s ha külső ráhangolódással is, de mindjárt alkalmazkodik is hozzá. A falun lakó ember legalább olyan jó időjós, mint voltak Jézus kortársai. Tudja, merről jön fel a májusi eső, a kedvezőtlen irányokat is ismeri, ahonnan ‘nagy idő’ támadhat, számon tartja a kellemetlen északi szél természetét, amikor ‘onnan fú az annyárul’, s közben leél egy életet anélkül, hogy rácsodálkozna az Isten kegyelmi művére, s szívében meghallaná a hívást, ami olykor egészen közel jön hozzá. — Mintha azért olykor tettetné is magát. Lehet, hogy ott bent meg is mozdul a lelkiismerete, de titkolja, ami tkp. fordított képmutatás. Bizonyos, hogy Jézus is így értette! Tehát más jellegű, mint volt a farizeusoké, mert míg azok többet mutattak a meglévőnél, a nép, a sokaság kevesebbet mutat. Ebben azért mégis mintha lenne valami szikrája a reménységnek.. .
Felismerik tehát az ég és a föld ‘arcát, arculatát, jelenségeit’, de a kedvező alkalmat, hogy Jézus ott van közöttük és általa közel jött az Isten országa, azt nem ismerik fel, vagy úgy tesznek, mintha nem érzékelnék, s ezzel elszalasztják a kedvező alkalmat. Itt a ‘kairosz’ szó áll, ami nem a mérhető idő, hanem az időnek olyan csomópontja, amikor tétovázás nélkül mozdulni kell. A légtornász munkájában van egy pont, amikor ugrani kell, szinte belevetnie magát az ismeretlenbe, de azzal a tudattal, hogy most vár rá két felé nyújtott kéz, hogy megragadja.
Jézus a továbbiakban is azon csodálkozik, hogy maguktól is miért nem tudják megítélni, mi az, ami igaz(ságos), megkülönböztetve az igaztalantól, a hamistól, a visszástól, a hazugtól.
Vannak azután az életnek további el nem odázható alkalmai. S bár itt nem a kairosz szó áll, a jelenség, s a teendő ugyanaz. Sőt úgy lehet, hogy aki az üdvösség kairoszát fölismerte, az jön rá arra is, hogy menet közben mit kell azonnal elrendeznie, bármilyen kellemetlen. Emberek vannak, akiknek tartozunk, van, aki nem szível bennünket, másokat mi tudunk nehezen elviselni. Időben kell a tartozásokat elrendezni, mert egy ponton túl már beindul a visszafordíthatatlan bírósági ügymenet.
Ez azonban Jézusnál példázat avagy hasonlat, melyben ugyanarról van szó, mint az előzőkben. S ámbár Isten nem ellenfél, de van vele elég rendeznivalónk. Amíg Jézus hív, kedvező alkalom van a megbékélésre Istennel. Ki ne fusson a kezünkből az őbenne adott kegyelmi lehetőség, végül is ő nem ellenfelünk.”

(Prőhle Károly: Lukács evangéliuma. Evangélikus Egyetemes Sajtóosztály):
„c) A TANÍTVÁNY REMÉNYSÉGE
12,35—59.
…
(54) Beszélt a sokasághoz is: ‘Amikor megláttok egy felhőt, amely nyugat felől emelkedik, azonnal azt mondjátok, hogy eső jön, és úgy lesz, (55) és amikor meglátjátok, hogy déli szél fúj, azt mondjátok, hogy hőség lesz, és az lesz. (56) Képmutatók, a föld és az ég arcát tudjátok kiértékelni, ezt az alkalmat pedig hogyan hogy nem értékelitek? (57) Miért nem ítélitek meg magatoktól is azt, ami helyes? (58) Mert amikor hatóság elé mégy peres feleddel, igyekezzél megszabadulni tőle útközben, hogy a bíró elé ne hurcoljon, és a bíró át ne adjon a börtönőrnek, és a börtönőr börtönbe ne vessen. (59) Mondom neked, nem jössz ki onnan, amíg meg nem fizeted az utolsó fél krajcárt is.’
…
Ami igazságos
54-59. Lukács megint a kiegészítő párhuzam elve szerint szerkeszti tovább az evangéliumot, hogy kivédje a félreértéseket. A Jézus miatt támadó ellentét sohasem lehet ellenségeskedéssé a tanítványok részéről. Erre az eredményre vezet annak a helyzetnek reális felmérése, hogy mindnyájan együtt az ítélet felé haladunk. Mint minden népnél, úgy Palesztinában is számtalan időjárási szabály forgott a nép ajkán. Jézus ezekből idéz kettőt annak szemléltetésére, hogy milyen pontosan meg tudják figyelni a valóságok világát. Annál feltűnőbb, hogy ez a tájékozódó képesség cserben hagyta őket, amikor saját helyzetük megítéléséről volt szó. Maguktól kellene rájönniük, hogyan kell elintézniük az egymás között felmerülő viszályokat. Jézus adósként szólítja meg hallgatóit. Abban a világban közismert volt, hogy ha az adóst törvény elé vitték, feltétlenül elítélték, és nem szabadult, míg mindent ki nem fizetett. Magától értődik, hogy aki ezt el akarta kerülni, annak számára egy megoldás volt : kiegyezni, mielőtt bíróság elé kerül az ügy. Közérthető a kép. A bíróság az utolsó ítéletet, az adósság és elengedés a Miatyánkban is a bűnt és bocsánatot jelenti. Jézus tehát azt mondja: ha reálisan mérjük fel a helyzetet, akkor feltétlenül kibékülünk azzal, aki ellen vétkeztünk. Ha nem ezt tesszük, biztosan elveszítjük perünket Isten előtt. Hitbeli és világnézeti ellentétek támadhatnak a tanítványok körül, s ezt nem mindig lehet feloldani, mert a hitet egyedül Isten Lelke ébresztheti. De a tanítványok hibájából származó meghasonlást megbékéléssel kell rendbehozni. Jézus szerint ez az a ‘helyes’ eljárás, amire mindenki magától rájöhetne.”

(Ortensio da Spinetoli: Lukács a szegények evangéliuma. Agapé):
„Az idők jele (12, 54-56)
54.	Azután szólt a sokasághoz is: «Amikor látjátok,
hogy felhő támad nyugatról, mindjárt azt
mondjátok, hogy eső jön; és úgy lesz.
55.	Amikor pedig azt halljátok, hogy a déli szél fúj,
azt mondjátok, hogy hőség jön; és úgy lesz.
56.	Képmutatók, a föld és az ég jelenségeit felismeritek,
e mostani időt miért nem tudjátok felismerni?»
A hosszú tanítás (1-53. v.) a tanítványoknak (vö. 1. 22. 41. v.) és a tömegnek (13. 54. v.) szólt: a tanítványok oktatásával kezdődött, és a sokaság oktatásával zárult. Hangvétele közben feszültté, polemikus jellegűvé vált. Jézus fenyegetésekkel élt (a hűtlen szolgáról szóló példázat: 46-48. v.), s most a végén ugyanilyen hangnemben folytatja beszédét. Az evangélista lassú és nehéz felfogású közösséggel áll szemben, s nem tudja elrejteni szomorúságát. A mindennapi és anyagi érdekek gyakorlati síkján a hívők ügyességről, rátermettségről és okosságról tesznek tanúbizonyságot, amikor azonban vallási problémákkal szembesülnek, elveszítik éles látásukat. Az ember inkább érzéki, mintsem értelmes lény; ilyen a «keresztény» is.
A tapasztalat megtanította őt arra, hogy felfogja a felhők vándorlásának, előrehaladásának jelentését, s hogy a légköri változásokból időváltozásokra, esőre vagy hőségre következtessen (54-55. v.). Alapjában véve ez nem nehéz feladat, de ha az lenne, akkor is eljutott volna már erre a pontra, vagy legalábbis elhatározta volna, hogy eljut ide. Mindig sikerül ugyanis elérnie azt, amit akar, vagy ami valamilyen szempontból érdekli őt.
Jézusnak és az evangélistának az a panasza, hogy az ember, s maga a hívő is, nem mutat ehhez hasonló igyekezetet, szorgalmat és jóakaratot abban, hogy felismerje Isten tervének kibontakozását, a messiási időszak kezdetét és az üdvösség idejét. Jézus nem talált befogadásra, Isten országa nem terjed, az emberek pedig bizalmatlanok a keresztény üzenettel szemben, mert nem fordítanak kellő figyelmet a különleges időszakra, amelyben élnek, és az egymásba fonódó eseményekre. Az idő (kairosz) nem kronológiai mérték, hanem teológiai távlat. A légköri jelenségek és a történelmi események mélyén ott húzódik valamiféle vezérlő szál, amely összeköti és igazolja a különféle történéseket. Az eseményeket egyesítő és magyarázó rejtett fonal felfedezéséhez az embernek a felszín alá kellene hatolnia. A hívő felfogásban Isten az emberrel együttműködve irányítja a történelmet. Neki nincs előre kidolgozott terve, hanem beéri azzal, hogy munkatársait a legésszerűbb döntésekre ösztönzi. A lelkiismeret hangján, megbízottainak vagy küldötteinek szaván keresztül szólítja meg az embert, de ugyanígy a történelem képződményein és eseményein keresztül is. Az ember ezekről az eseményekről feledkezik meg leginkább, pedig ezek a legbizonyosabbak. Jézus és az evangélista ennek belátására szólítja fel hallgatóit és olvasóit. Körültekintőbbnek és figyelmesebbnek kellene lenniük. Az események önmagukban adnak hírt az elgondolásról vagy tervről, amelynek részét alkotják. A szavak becsaphatják az embert, de a tények kevésbé. Ha események többször ismétlődnek azonos irányban vagy azonos hullámokban, az üzenet felfogása nem jelenthet nehézséget. Az üdvtörténetre prófétai szózatok hívták fel a figyelmet, egyben azonban kísérő tények is. Jézus kortársainak bűne abban áll, hogy nem olvasták a prófétákat, s nem értették meg híradásaikat. Talán mentségükre lehetett volna az, hogy a prófétai jóslatokat nehéz értelmezni, mégsincs mentségük, mert nem tudták értelmezni és értékelni az ő «műveit», s elsősorban nem is annyira csodáit, mint inkább jócselekedeteit. Jézus nem korának iskolai irányzatait változtatta meg, hanem a történelem menetét. Ezt észre kellett volna venniük, és ezért menthetetlenek. Jézus kora az üdvösség csúcspontját alkotta, mert a fizikai és az erkölcsi rossz leáldozását, az emberi és az emberfeletti elnyomás végét jelezte. Nem lehettek kétségek afelől, hogy valami új kezdődik az emberi történelemben.
Jézusnak e rövid állítása az idők jeleiről szóló teológia első fejezetét tartalmazza. Sok századnak kellett azonban eltelnie addig, míg a keresztény közösség újra felfedezte és magáévá tette e tanítást.
Az ítélés tudománya (12, 57-59)
57.	«De miért nem ítélitek meg magatoktól is,
hogy mi az igazságos?
58.	Amikor ellenfeleddel az elöljáró elé mégy,
még útközben igyekezz megszabadulni
tőle, nehogy a bíró elé hurcoljon és a
bíró átadjon a börtönőrnek, a börtönőr
pedig tömlöcbe vessen téged.
59.	Mondom neked: nem jössz ki onnan addig,
amíg meg nem adod az utolsó fillért is..
A viszályok, a bírósági perek az emberi élethez tartoznak, és így a keresztény ember életéhez is. E részlet erre a témára tér vissza, jóllehet Lukács az előbbiekben már tárgyalt róla (vö. 13. v.). Látszik, hogy a megtérés még nem oltott ki minden haragot, nem változtatta meg egészen a hívők lelkületét. A perlekedés az egyik legellentmondásosabb dolog a keresztény ember életvitelében. A hívőknek, akik valamennyien ugyanannak az atyának gyermekei, akik barátok, egyenlőek és testvérek, nem volna okuk arra, hogy felebarátaikkal veszekedjenek. Valójában azonban ezek a problémák az ő életükből sem hiányoztak. Az evangélista nem igényli, hogy a keresztény lemondjon jogairól, hanem olyan gyakorlatiasabb és ésszerűbb módot mutat, amelyen e jogokat anélkül lehet érvényre juttatni, hogy az ember törvényszékhez vagy bíróhoz fordulna. E mód a két fél közötti megegyezés megkísérlése (57. v.). Annak megértéséhez, hogy ki téved, és kinek van igaza, illetve annak megállapításához, hogy mi az igazságos, elegendő az embernek saját ítélőképessége, s főként jóakarata. A követelések gyakorta sértett hiúságból, gőgből fakadnak, s nem annyira abból, hogy valóban lábbal tapossák jogainkat. Ha mindkét fél érzelmektől mentesen ítél, ha elszakad egoizmusától, érzékenységétől vagy gőgjétől, mindenféle viszályt el lehet simítani. Ahhoz, hogy az ember ne tudja felfogni, hol hibázott, és mihez van joga, valóban vaknak vagy rosszindulatúnak kell lennie.
Az evangélista nem mondja, hogy a bíróhoz fordulás a legszavatoltabb és legbiztosabb módja annak, hogy megfelelő megoldáshoz jussunk. A bírói ítéleteket ugyanis nem az igazság vagy a jog szerint hozzák, hanem a vitatkozási képesség alapján, és így gyakorta a törvényt ismerők mesterkedéseinek megfelelően a törvény szavainak szőrszálhasogató magyarázatával és kiforgatásával. Az evangéliumnak e lapjáról mélységes bizalmatlanság sugárzik az ügyvédek és bírák csoportja felé, és ez szinte szokványos dolog a prófétai igehirdetésben. Az ítéletek és az elítélések nem annak függvényei, hogy ki a bűnös vagy az ártatlan, hanem hogy kinek sikerült ügyes vagy kevésbé ügyes védőre lelnie.
Jézus azt tanácsolja a viszálykodónak, hogy magánúton simítsa el az ügyet, még végső esetben is, azaz akkor is, amikor már úton vannak a bíróhoz. Míg lehetősége van, azaz mielőtt az igazságszolgáltatás mechanizmusa működésbe lépne, forduljon vissza, mert mindig ez a legjobb megoldás (58. v.).
A befejezés borúlátó (59. v.). Ha valaki a törvényszéki utat választja, ennek mindig egy a vége: börtönbe kerül, míg az utolsó fillérig ki nem fizeti tartozását hitelezőjének és az ügyvédeknek. Nem kerülheti el a kártalanítást, és ráadásul egy időre még börtönbüntetéssel is fizetnie kell. Azért pereskedett, hogy igaza legyen, s azzal fejezi be, hogy kétszeresen, pénzügyi és erkölcsi szempontból is téved. A szerző azonban nem ahhoz intézi szavait, akinek igaza van, hanem a viszálykodó felek egyikéhez. Annak, hogy valaki téved, vagy igaza van, nincs nagy jelentősége, mert mindkét esetben veszít: pénzéből vagy becsületéből.”

Feladó: "Szakács Tamás" <tommyca@freemail.hu>
Címzett: "Tibor Fabiny" <fabiny_tibor@hotmail.com>; "FraterNet Mindenki" <fraternet-mindenki@lutheran.hu>; "FraterNet Lelkészek" <fraternet-lelkeszek@lutheran.hu>; "János Zsuzsanna" <zsuzsa.janos@lutheran.hu>; "Vili" <vfischl@dpg.hu>
Elküldve: 2004. november 6. 12:13
Tárgy: Lk 12,54-59. - Utántöltés

Kedves ’Úton levők’!

Ahogyan tegnap jeleztem, az előkészítő anyagok végét — egy kommentárt és két igehirdetés — ha később is, de nem végleg elmaradva küldöm szeretettel, remélve, hogy legalább néhányan hasznosnak találják:

(David Gooding: Az evangélium Lukács szerint. Evangéliumi Kiadó):
„4. Az idő és az alkalmak helyes felismerése (12,54-13,21)
I. Az emberek és a jelek (12,54-59). Az ítélet témája, amely kiemelkedő helyen állt ennek a szakasznak korábbi tételeiben, változatlanul folytatódik ebben az utolsó tételben is. Az ítélet komolysága mellett ez a tétel a sürgősséget is hangsúlyozza: rövid az időszak, amely elválasztja a jelenlegi időben történő azonnali ítéleteket az örökérvényű elítéltetésektől, és hosszú a Nagy Törvényszék által kiszabott büntetés ideje. A leckék ebben az utolsó tételben, természetesen azok, amelyeket Urunk kortársainak tanított azok speciális történelmi helyzetében, de ezeknek a leckéknek az alapelvei mindmáig érvényesek.
Az első tanítás arról szólt, hogy küszöbön áll az ítélet. Krisztus megdorgálta képmutató népét akik azt színlelték, hogy nem tudják felismerni ezt. A természeti jelenségekből képesek voltak megítélni, hogy vihar, vagy nagy hőség közeledik. Hogy lehet, hogy nem tudtak olvasni annak az erkölcsi és szellemi viharnak a jeleiből, amely körülöttük dühöngött (lásd: 12,54-56)?
Kezdetben bizonyára érezhették az ellene irányuló növekvő rosszindulatot néhány vezető írástudó, farizeus és sadduceus részéről. Egy olyan nemzet körében, amelynek régi tapasztalatai vannak prófétáinak üldözéséről, mit jelzett előre ez a rosszindulat? Azok a vádak, amelyeket már hangoztattak ellene, nem voltak csekélységek: némelyek már olyan messzire mentek, hogy a Sátánnal való szövetkezéssel vádolták meg (lásd: 11,15). A vád abszurd volt, de megmutatta, hogy eltökélten tagadják, hogy Ő Istentől való. Ez hamarosan vallási törvényszéki kihallgatáshoz vezet majd előre elhatározott ítélettel, ami a káromlás kimondása és a halálos ítélet. Miért nem láthatta előre ezt a nép?
Amikor pedig a hatóságok végül elhatározták a végrehajtást, az mit jelentett? Amilyen bizonyos, hogy a déli szelet nagy hőség követi, ugyanolyan bizonyos, hogy az Úr Felkentjének (lásd: 4,18) a törvényre hivatkozó megöletését Isten Izráelre zúduló haragja fogja követni. Mind az erkölcs, mind a történelem kellett, hogy figyelmeztesse a népet, hogy ez elkerülhetetlen. Izráel elutasító magatartását és prófétáinak századokon keresztüli üldözését végül is Isten ítélete követte a fogság formájában. Krisztus nagyobb volt, mint Salamon, Jónás és valamennyi próféta. Ő volt valójában az Eljövendő, akiről a próféták beszéltek (lásd: 4,17-21). A farizeusok és törvénytudók most már erőteljesen szembeszálltak állításával. Ha ellenségeskedésüket addig a pontig viszik, hogy kivégeztetik Őt, az ügy az ő kezükből átkerül az isteni törvényszék kezébe, és az az ítélet, amelyet ez a törvényszék fog kimondani Izráel felett, valóban hosszú és súlyos lesz (lásd: 12,57-58). Izráelnek nagyon komoly és nagyon gyors magába szállásra lett volna szüksége, meglátni, mennyire reménytelen az ő ügyük Jézussal szemben, és mennyire erősen áll Isten ügye bűneikkel szemben; s mielőtt még túl késő lenne, meg kellene békülniük Jézussal.
Természetesen tudjuk, mi történt. Izráel hivatalosan kitartott ellenvéleménye mellett és alig néhány hónapon belül Jézust halálra adta. Ő sohasem állt ellen és nem állt bosszút, ‘hanem rábízta ezt arra, aki igazságosan ítél’ (1Pt 2,23). A Bíró Jézus javára ítélt azáltal, hogy feltámasztotta a halálból és elküldte a Szent Szellemet az Ő nevében (lásd: Jn 16,8-11; Csel 2,36). Izráel ekkor lehetőséget kapott a bűnbánatra: de amikor a nemzet, mint nemzet, megtagadta a bűnbánatot, ‘utol is érte őket az Isten haragja végérvényesen’ (1Tesz 2,16). Izráel szétszóratott a pogányok között és Jeruzsálem a pogányok hatalmába adatott, hogy addig tiporják, amíg el nem telik a pogányok ideje (lásd: 21,24). Ez hosszú idő lesz Izráel számára, hogy megfizesse az utolsó fillért is.
Izráel nemzeti megtapasztalásai Isten evilági időbeli ítéleteiről azonban csak a történet egyik oldala. Az ügy még fennáll minden egyes zsidó és Krisztus között; megvan annak is a lehetősége, hogy egy napon a legfelsőbb és végleges ítélőszék elé lép, és örök ítéletet kap. Ha ezekben a távlatokban kezdünk gondolkodni, feltétlenül meg kell értenünk, hogy nemcsak a zsidók, hanem mi, pogányok is ugyanebben a helyzetben vagyunk. Az élet utazás, amely hamarosan véget ér, és a halál után jön az ítélet (lásd: Zsid 9,27). Mindnyájunk jól felfogott érdeke, hogy elintézzük dolgainkat Krisztussal, mielőtt az út végére érünk, hogy ügyünk soha ne kerüljön a törvényszék elé.
Nem Krisztus az ember jogi ellenfele (a görög szó az antidikos. amelynek jelentése többet mond a Hiteles Változat és Revideált Változat — (angol bibliafordítások) ‘ellenfél’ fordításánál a 12,58-ban). Az ellenfélen ebben az értelemben a gonoszt értjük (lásd: 1Pt 5,8). Krisztus senkit, sem zsidót, sem pogányt nem fog vádolni az Atya előtt (lásd: Jn 5,45), de a gonosz állandóan azt teszi (lásd: Jel 12,10). Másrészt azonban Krisztus tanúságot tesz arról, hogy az a vád ellenünk, hogy cselekedeteink gonoszak (lásd: Jn 7,7), és arra ösztönöz, hogy fogadjuk el szabadítását. Ha vitatkozunk vele ezekben a dolgokban, vagy figyelmen kívül hagyjuk, ügyünk végső ítéletre kerül. Ő arra figyelmeztet, hogy ott az ítélet nem lehet más, minthogy bűnösök vagyunk, és a büntetés csak örökké tartó lehet. (lásd: Jn 3,18-19.36). Ezért sürget bennünket, hogy ítéljünk mi magunk a saját ügyünkben és intézzük azt el itt ővele, ebben az életben, hogy sohase kerüljünk az utolsó ítélet törvényszéke elé.
Az Újszövetség más helyén egyszerűen és érthetően megmondja, hogyan lehet ezt megtenni: ‘aki hallja az én Igémet és hisz abban, aki elküldött engem, annak örök élete van; sőt ítéletre sem megy, hanem átment a halálból az életbe’ (Jn 5,24). Ennél a megállapításnál a görög szöveg határozottan világos. Nem csak azt állítja, hogy a hívőt nem marasztalják el, bár ez természetesen igaz. Azt állítja, hogy a hívő ügye még törvényszék elé sem fog kerülni, mivel már elintéződött, és a hívő már átment a halálból az életbe (lásd: Róm 8,1).
Nos, sok ember kísérletet sem tesz, hogy ügyét elrendezze Krisztussal, mert nincs tisztában vele, hogy lehetséges. Így vagy úgy a fejébe veszi, hogy lehetetlen elkerülni az utolsó ítéletet. Arra van szükségük, hogy engedjék Krisztusnak, aki a Bíró lesz az ítéletnél, (lásd: Jn 5,22), hogy meggyőzze őket arról, hogy ez lehetséges.
Mások nem látják sürgősnek, hogy elrendezzék ügyüket Krisztussal. Még nem jöttek rá, hogy ügyük reménytelenül rosszul áll, és Isten ezt már ki is jelentette. (lásd: Róm 2,1; 3,19-23). Azzal a teljesen hamis vigasszal — mely illúzió — sodródnak keresztül az életen az utolsó ítélet felé, hogy noha ők nem tökéletesek, de nem is annyira rosszak, hogy elítéljék őket. Ha kitartanak e mellett az irrealitás mellett, ítéletre kerülnek. Ezért arra lenne sürgősen szükségük, hogy bemutassák nekik, mi is a valós helyzet ügyükben. Krisztus következő tanítása őket és a hozzájuk hasonló embereket szólítja meg.”

(Nagy Zoltán. In: Hullámhossz. Luther Kiadó):
‘Szentháromság ünnepe után
21. vasárnap
Azután szólt a sokasághoz is: ‘Amikor látjátok, hogy felhő támad nyugatról, mindjárt azt mondjátok, hogy eső jön; és úgy lesz. Amikor pedig azt halljátok, hogy a déli szél fúj, azt mondjátok, hogy hőség jön; és úgy lesz. Képmutatók, a föld és az ég jelenségeit felismeritek, e mostani időt miért nem tudjátok felismerni?’ ‘De miért nem ítélitek meg magatoktól is, hogy mi az igazságos? Amikor ellenfeleddel az elöljáró elé mégy, még útközben igyekezz megszabadulni tőle, nehogy a bíró elé hurcoljon, és a bíró átadjon a börtönőrnek, a börtönőr pedig tömlöcbe vessen téged. Mondom neked: nem jössz ki onnan addig, amíg meg nem adod az utolsó fillért is.’ (Lk 12,54-59)
A BÉKÜLÉS IDEJE
‘Szorít az idő’ — szoktuk mondani, egy határidő lejártának közeledtével. Milyen könnyű is az idő szorításába belekerülni, nem kell hozzá más, mint egy határidős munka. Ilyen helyzetben az ember átérezheti, hogy minden óra, sőt perc számít, és bosszúsan gondol az elvesztegetett korábbi napokra, amikor nem dolgozott elég intenzíven rajta, mert a határidő még túl messze volt. Akkor még nem érezte az ember magán a nyomást. Nem véletlenül mondják — nem is kevés iróniával, hogy a legnagyobb múzsa a határidő.
Az idő kérlelhetetlen meghatározó tényező. Novemberben különösen is szembesülünk ezzel. Az idő nincs tekintettel egyéni vágyainkra, szubjektív időérzékünkre. Könyörtelenül múlik, és csak azt tehetjük, hogy mérjük, figyelemmel kísérjük. Ez minden, amit tehetünk az idővel.
Milyen érdekes, hogy a magyar nyelv nem tesz különbséget az idő mint tartam és az idő mint időjárás között. ‘Mennyi az idő?’ — kérdezzük, amikor az óra állására vagyunk kíváncsiak. ‘Milyen az idő?’ kérdezzük akkor, amikor az időjárás alakulásáról akarunk felvilágosítást.
Az erre a vasárnapra kijelölt szent igét olvasva az az ember benyomása, hogy az evangéliumban található jézusi érvelés mintha hasonló nyelvi sajátságon nyugodna, de nem így van. A héber és az arám nyelv egész más szót használ idő és időjárás megjelölésére. Az időt pedig nagyon egyszerűen a nap szó többes számával fejezi ki.
Az időjárás változásának egyszerű észlelésével érvelni a történelmi idő, a megfelelő pillanat felismerésének készségére, ennek tudatában talán nem is olyan magától értődő. Jézus szerint amilyen könnyen megállapítható a nyugatról jövő gomolyfelhők láttán, hogy esős idő lesz, vagy hogy a déli szél meleget hoz, éppolyan egyszerűen meg lehet ítélni a történelmi idő jellegét, a kényszerítő nagy pillanatot.
De vajon milyen esemény közelsége lehetett az, melynek bekövetkezéséről Jézus ilyen egyértelműséggel vélekedett? Jézus igehirdetésének egyik központi üzenete ez volt: az idő eljött. Mai nyelven szólva: ‘Helyzet van.’ Éppen azért csatlakozott Jézus Keresztelő Jánoshoz, mert tanításuk ebben feltétlenül megegyezett. A fejsze pedig ott van már a fák gyökerén — hirdette Keresztelő János, azaz arról beszélt, hogy Izráel népe egy minden eddigit felülmúló katasztrófa felé halad. Erre a közelgő katasztrófára tekintettel kellett Keresztelő János szerint gyökeresen megváltoznia az emberi viszonyoknak, kiegyenlítődnie a különbségeknek: Akinek két ruhája van, adjon annak, akinek nincs, és akinek van ennivalója, hasonlóan cselekedjék. (Lk 3,11)
A közelgő katasztrófát Jézus sokkal konkrétabban fogalmazza meg. Mert jönnek majd reád napok, amikor ellenségeid sáncot húznak körülötted, körülzárnak, és mindenfelől szorongatnak; földre tipornak téged és fiaidat, akik benned laknak, és nem hagynak belőled követ kövön, mert nem ismerted fel meglátogatásod idejét. (Lk 19,43-44) Sokáig úgy gondolkodtak erről és az ehhez hasonló jézusi jövendölésekről, hogy utólag, az események megtörténte után kerültek be az evangéliumi hagyományba (vaticinia ex eventu). De a múlt század fordulóján néhány bibliakutató (C. H. Dodd és Lloyd Gaston) olyan eredményre jutott, hogy ezeket a részeket nem írhatták Jeruzsálem 70-ben bekövetkezett lerombolása után, mert Jeruzsálem i. e. 586-ban, a babiloniak általi elfoglalását leíró szövegek mintájára íródtak és a 70-ben bekövetkezett események ettől eltérő jellemzőire nem is céloznak.
Az is kétségtelen tény, hogy a Jézus elleni — Kajafás által levezényelt — vallástörvényi per elsőszámú vádpontja az volt, hogy Jézus a templom ellen beszélt. Nehéz ezt anélkül a jézusi jövendölés nélkül elképzelni, hogy: nem marad itt kő kövön, amit le ne rombolnának. (Mt 24,2) Ezt Máté evangéliuma szerint akkor mondta Jézus, amikor a tanítványai lelkesen mutogatták neki a jeruzsálemi templom épületeit. Jézus tehát egyetértett Keresztelő Jánossal abban, hogy Izráel népe egy olyan úton halad, mely súlyos, mondhatni tragikus összeütközéshez vezet Rómával. Ez a közös pont kettőjük között.
De ezen túlmenően Jézus konkrétan meg is jövendölte, hogy a rómaiak el fogják pusztítani Jeruzsálemet. Ő is, miként Keresztelő, a küszöbön álló katasztrófát isteni ítéletként élték meg. Ezért siratta meg Jézus Jeruzsálemet (ahogy azt Lukács evangéliumának 19. fejezete 41. versében olvashatjuk), és ezért mondja azt a Golgota vesztőhelye felé menve az őt kísérő siratóasszonyoknak: ne engem sirassatok, hanem magatokat és gyermekeiteket sirassátok… (Lk 23,28)
De Jézus nemcsak látta előre a veszélyt, hanem tanításában kifejezetten válságot megelőző magatartásra szólított fel. Azért fogalmazok így, mert korunkban, amikor az erkölcsi cselekvés lényegének újrafogalmazására tesznek kísérletet kortárs teológusok, például Hans Küng is, éppen ezt a kifejezést alkalmazzák: azt mondják, az etikus cselekvés ismertetőjele az, hogy válságot megelőző.
Érdemes lenne mindenkinek egyenként, személyenként végiggondolnia azt, hogy Jézus — számára eddig fontosnak tartott — szavaiból, tanításaiból vajon melyik jellemezhető úgy, mint válságot megelőző.
Az alapigénkben szereplő jézusi figyelmeztetés nem csupán egy kazuisztika, nem egyszerűen csak egy konkrét helyzetben kíván eligazítást adni. Bár egy elég egyértelmű helyzet a kiindulópont: egy adóst látunk magunk előtt, akit vádlója éppen a bíró elé akar hurcolni. Jézus korában mindenki tudta, hogy mi vár arra az adósra, akit bíróság elé hurcoltak. Feltétlenül elítélték, és addig nem szabadult a börtönből, míg mindent ki nem fizetett. Aki ezt el akarta kerülni, annak egyetlen megoldás létezett: kiegyezni a vádlójával, még mielőtt a bíróság elé kerül tartozásának ügye.
Jézus arra szólít fel, még mielőtt a bíró elé érne, szabaduljon meg a követelőzőtől. Felületesen szemlélve talán nem tűnik ez többnek egyszerű baráti jótanácsnál. De feltétlenül többről van szó. Ha életünk alapvető jellemzőjét keressük Jézus példázatában, akkor az az adóshelyzet.
Magunkban az adóst látni, erre az Úrtól tanult imádság, a Miatyánk is figyelmeztet. ‘Engedd el adósságainkat, ahogy mi is elengedjük adósaink tartozását.’ Így szól a Miatyánk eredeti szövege. Jézus tehát az embert Isten adósának látja. És emlékeztet is bennünket erre az adósságra.
1986-ban, amikor elkezdtem a teológiára járni, a Keleti Pályaudvar környékén felfigyeltem egy idős emberre. Alacsony, soványka férfi volt. Nyíratlan haja és szakálla, viseltes öltözete sem tudta azonban elterelni a figyelmet a lényéből áradó magabiztosságról és derűről. A nyakában, közönséges spárgára kötve egy szépen bekeretezett, beüvegezett feliratos kép lógott. A kép kisebb felületet töltött ki, a fehér lap zömét egy egymondatos felirat foglalta el. A felirat ez volt: Béküljetek Istennel! A szöveg mellett pedig egy Jézus arckép, amolyan igénytelenebb fajtából való.
Ott sétált fel és alá ez az öregember ezzel a táblával az Emke-aluljáróban, és hirdette csendben, esőtől is védett felirata segítségével a legfontosabbat, amit hirdetni kell, a lehető legegyszerűbb módon. Sokszor láttam őt azon a környéken. Mindig vele volt a keretes felirata. Aztán hónapokkal később, talán egy év is eltelt, eltűnt, nem láttam többé. De személyesen én hálás vagyok neki ezért a mondatért. Békülni Istennel, ez a legsürgetőbb feladat, és ez egyúttal azt is jelenti, hogy az ember kész békülni környezetével, a világgal, másokkal, sőt önmagával.
Béke, elcsituló ellentétek, feszültségek helyett, valami egészen kézzelfogható, kitapintható, szagolható minősége az életnek, mely tulajdonképpen minden emberi körülmény ellenére is megtapasztalható.
Hangsúlyozom, hogy minden emberi körülmény dacára, mert a békességre törekvés valójában minden körülményen áthat. Ezért küldi vissza Pál apostol Onézimoszt, az időközben hitre tért szökött rabszolgát eredeti tulajdonosához, ahogy azt a Filemonhoz írt levélben olvashatjuk.
Nincs olyan élethelyzet, emberi körülmény, melyben ne jelenhetne meg a békességre törekvés, és ne jelentkezne válságot előidézőként annak hiánya. Éppen ezért olyan esetet szeretnék példaként ehhez hozzáfűzni, mely az emberi élethelyzetek széles skálájából az egyik legszélsőségesebb.
Primo Levi írta le az Akik odavesztek és akik megmenekültek című könyvében a következő esetet: ‘1944 májusában a csaknem ártalmatlan kápónkat leváltották, és az utódja félelmetes alaknak bizonyult. Minden kápó vert; beosztásuk magától értetődő velejárója volt ez, és többé-kevésbé bevett dolognak számított, hogy ezen a nyelven érintkeznek másokkal: különben is ez volt az egyetlen nyelv, amelyen e harsogó Bábel minden lakója értett. Különféle árnyalataiban hol munkára volt hivatva ösztökélni, hol figyelmeztetést, büntetést fejezett ki, s a gyötrelmek rangsorában a legutolsó helyek egyikén állt. Mármost az új kápó másképpen vert. Görcsösen, gonoszul, beteges kéjjel: az ember orrára célzott, a sípcsontjára, a nemi szervére. Azért vert, hogy fájjon: a szenvedés, a megaláztatás kedvéért. Még csak nem is fajgyűlöletből, mint sok más társa, hanem azzal a nem titkolt szándékkal, hogy válogatás és minden ürügy nélkül fájdalmat okozzon az alávetetteknek. Szóba hoztam a kápó dolgát egyik horvát zsidó kommunista fogolytársam előtt. Mit tegyünk? Hogyan védjük meg magunkat? Ne lépjünk‑e fel közösen? Különös mosolyra húzódott az ajka, és csak annyit mondott: ‘Nem tart soká, meglátod.’ Egy hét sem telt bele, és az ütlegelőnek csakugyan nyoma veszett. Csak jó néhány év után, az egykori foglyok egyik találkozóján tudtam meg, mi történt. A Láger munkaügyi irodáján dolgozott néhány olyan politikai fogoly, akinek riasztó hatalom volt a kezében: ki tudták cserélni a gázkamrába küldendők listáján a foglyok tetoválási számát.’
Primo Levi az olvasóira bízza a következtetést. Nyilván az történt, hogy a munkaügyi irodán dolgozó egyik fogoly kiradírozta valakinek a tetoválási számát és beírta helyette az ütlegelő kápóét. Jézus adósról mondott példázata is erre figyelmeztet: Az emberi világ könyörtelenül bánik azokkal, akik ennek a legalapvetőbb normának nem tesznek eleget, akik nem törekednek — az adott körülmények között megvalósítható — békességre. Ez az első és legfontosabb, amire fel vagyunk szólítva: béküljünk Istennel és persze mindennel; a világgal, a földdel, más emberekkel, más népekkel, sőt, önmagunkkal is, ne terheljük ostoba viselkedésünkkel az adósságunkat, sőt, szabaduljunk meg attól, ami üldözötté tesz minket, és akkor miénk lehet az az ígéret, melyet Jézus a Hegyi Beszédben mondott: Boldogok akik békét teremtenek, mert ők Isten fiainak neveztetnek.
Nagy Zoltán”

(Túróczy Zoltán: Posztillás könyv. Evangélikus Teológiai Akadémia):
„Az ítélet felé
Luk. 12,54-59.
Szentháromság ünnepe u. 25. vasárnap
1953. november 22.
A mai vasárnap az egyházi esztendő utolsó vasárnapja. Az utolsó vasárnapon az egyház az utolsó dolgokra akar figyelmeztetni. Az ember nem szereti az utolsó dolgokra való figyelmeztetést. Szereti az utolsó dolgokra való gondolást utoljára hagyni. Úgyvan vele, mint a kellemetlen levéllel, amit meg kellene írnia. Mindig félretolja, mindig máskorra hagyja. Vannak azonban igazságok, amelyek kellemetlenek ugyan, de szükségesek és hasznosak. Ezek közé tartozik az utolsó dolgokról szóló tanítás is. Ezért nem mulaszt el az egyház egyetlen esztendőt sem, hogy ne beszéljen ezekről a dolgokról.
1. A felolvasott ige első tanítása az, hogy mi úton vagyunk.
Jézus az életet egy úton való járáshoz hasonlítja. Közismert kép. Sokszor idézgetjük, hogy jövevények és vándorok vagyunk ezen a földön. Énekeljük is. Utas vagyok e világban. Gondolatainkat azonban ezekben az idézetekben inkább az idegenség állapota ragadja meg. Idegenek vagy — amint az egyik bibliafordítás mondja — gyarmatosok vagyunk e világban. Elsodort hazulról az élet, s most távol hazánktól kell keresnünk kenyerünket. Ez mind igaz, de hiányzik belőle valami: az, amit Jézus az út képében szemléltet: a mozgalmasság. Mi úton vagyunk, ahol nincs megállás. Sodortatunk. Lábunk alatt zakatol az idő kereke, mint a vonat utasa alatt a vonaté, mely száguld vele egyre tovább. Olyanok vagyunk, mint a folyóba hullott levél. Elkap és sodor minket az ár egyre közelebb a nagy óceán felé.
Hová megyünk? A halálba. Nem tudom, hol, de valahol megvan már az a kis földdarab, amelyben az én síromat fogják megásni, s folyik az idő, a sírhoz minden óra közelebb visz. Megállíthatatlanul úton vagyunk megásott, vagy megásandó sírunk felé. Egyikünk előtt talán még hosszú út van, másikunk talán már holnap bekanyarodik a temető kapuján. Ez az, amit soha senki sem tud kiszámítani, de amire újra meg újra figyelmeztet az Isten. Mint ahogy a tenger felől jövő, s a nyugati égbolton feketéllő felhő bejelenti az esőt, vagy az egyenlítő tájékáról jövő déli szél a közelgő kánikulát, úgy jelentik be ezek a jelek: Ember, készülj a halálra! Minden erőfogyás, amit tárgyilagosan, de ijedten állapítasz meg magadnál, minden betegség, mely lever a lábadról, minden gyászjelentés, amit a kezedbe veszel, minden temetési menet, amely szembe jön veled, minden megásott sír, mely mellett elhalad az utad, mind ezt mondja: Készülj a halálra, mert úton vagy feléje! Mosolygós gyermek, kinek még játék az élet, készülj a halálra! Délceg ifjú, aki úgy érzed, hogy beláthatatlan távlatokban most bontakozik ki előtted az élet, készülj a halálra! Ember, ki tele vagy nagy tervekkel, számítsd be terveid közé a halált is! Úton vagyunk, s az élet útja a temetőkapu felé kanyarodik és a sírverembe zuhan alá.
2. Az út végén bíró vár
Ez az ige második üzenete. Az élet útja a sírverembe torkollik ugyan bele, de nem a sírverem a vég. Nem valamibe visz bennünket, hanem valakihez a halál. A bíró elé. Ez a bíró épp oly kikerülhetetlen, mint a halál. ‘Elvégezett dolog, hogy az emberek egyszer meghaljanak, azután az ítélet’ (Zsidók 9,27). ‘Nekünk mindnyájunknak meg kell jelennünk a Krisztus ítélő széke előtt’ (II. Kor 5,10-a).
Ez a bíró mindentudó. Úgy olvas az életemben, mint valami nyitott könyvben. Mindent tud rólam az első gyermekcsínytől kezdve a legutolsó gonosz gondolatomig. Tudja azt is, amit senki más nem tud, amit mindeddig egészen koporsóm bezártáig sikerült titokban tartanom. Tudja azt is, amit már én magam is rég elfelejtettem. Teljesen ki vagyok neki szolgáltatva. Tagadásomra rápirít, s emlékezni kényszerít. Ez a bíró irgalmatlanul igazságos. A mai ige szerint előtte nem lehet védekezni, szánalomra és kíméletre nem számíthat a bűnös. Minden ügyben, mely eléje kerül, kíméletlenül osztja az igazságot. Amíg eléje nem kerül, addig elintézhető kegyelmi alapon, mikor azonban már eléje került, ott nincs többé szó és lehetőség kegyelemre.
Ennek a bírónak az ítélete az örök tömlöc. A kép teljessége kedvéért beszél ugyan Jézus arról, hogy az ítélet időtartama az az idő, amely alatt utolsó fillérig megfizetheti adósságát a bűnös, az egész beállítás azonban világossá teszi, hogy Jézus nem a szabadulás lehetőségét akarta ezzel feltárni hallgatói előtt, hanem épp azt akarta érzékeltetni, ‘hogy nem jössz ki onnét’. A tömlöc tehát az örök kárhozat.
Úton vagyunk tehát, de végeredményben nem a halál, hanem az ‘örökkévalóság’ felé. S ebben az örökkévalóságban nemcsak a menny lehetőségére kell gondolnunk. Jézus olyan komoly valóságnak tekinti a kárhozatot, hogy a mai igében nem is beszél az örök üdvösségről, csak az örök tömlöcről, az örök kárhozatról.
3. Ezen az úton útitársaink a panaszosok.
A magyar bibliafordítás ‘ellenség’ szóval jelöli meg az utitársunkat. Az ellenség szó azonban inkább valami harci képbe illenék be, Jézus pedig itt egy bírói tárgyalás képét használja. A bírósági tárgyaláson a másik fél nem mindig ellenségem, de mindig ellenfelem. Valaki, aki vádol engem. Panasza van rám. Valami elintézetlen ügyem van vele, s ennek elintézését keresi rajtam a bíróságnál. Ezért mondottuk, hogy ezen az úton útitársaink a panaszosok. Emberek, akiknek panaszuk van rám.
Körülnézek lelki szemeimmel; az életúton, s egyszerre megtelik az út köröttem a panaszosaimmal. Panasza van a szüleimnek, akiknek sok gondot okoztam. Panasza van a tanulótársaimnak, akiknek nem adtam Krisztushoz vezérlő barátságot. Panasza van a hitvestársamnak, aki nem mintázhatta rólam I. Kor. 13 himnuszát a szeretetről. Panasza van a gyermekeimnek, akik előtt nem tettem kívánatossá a hívő keresztyénséget. Panasza van a meg nem látogatott híveknek, az útba nem igazított bűnösöknek. Panasza van az egyháznak, hogy nem lettem azzá, amiért imádkozott értem. És panasza van a leghűségesebb utitársamnak, Jézus Krisztusnak, hogy sokszor úgy bandukoltam mellette, mint az emmausi tanítványok, nem ismerve fel Őt.
Különbözők a panaszosok. Az egyik elbeszéli fűnek-fának, s velem is patáliát csap. A másik szótlanul hordozza, csak a szívén tátong a kezem vagy a szavam által ütött seb, s elborult tekintete, alácsörgedező könnycseppje beszél a panaszáról. Az egyik talán gyűlöl is már, a másik csak szán. Minél jobban szeret valaki, annál érzékenyebb, s annál jobban fáj neki minden, meg nem felelő magatartásom.
Te nem így látod? Talán arra gondolsz, hogy neked mennyi panaszod lehet másokra. Ne bujj el az ige kardja elől egyéni sérelmeid óvóhelyére. Az ige most nem erről beszél. Most az ellened felhozott panaszok a lecke. Lásd meg a panaszosok hatalmas ármádiáját, s gondolj arra, hogy én, a vádlott, a bepanaszolt, s a vádlók, a panaszosok beláthatatlan serege együtt menetelünk a nagy tárgyalásra a bíró elé, ahol rólam lesz szó!
4. Ezen az úton egy útifeladat van: megelőzni az ítéletet a megtéréssel.
Jézus a példában egy lehetőséget lát a tömlöctől való megmenekülésre. Meg kell előzni az ítéletet. Rendezni kell a bűneimet útközben. Ki kell békülnöm az ellenségemmel, elégtételt kell szolgáltatnom a panaszosnak. Így úgy érkezünk meg a bíró elé, hogy nincs többé vádló és panaszos, következésképp nincs vádlott és bepanaszolt sem. Ennek azonban az előfeltétele, hogy el kell ítélnem önmagamat. El kell ismernem a panasz jogosságát. Önmagamtól kell megítélnem, hogy mi az igaz (57.v.), s el kell marasztalnom önmagamat. És ezt meg is kell vallanom. Aki önmagát elítéli, mielőtt Isten ítélete elé kerülne, azt Isten nem ítéli el. Istennek nem öröme az ítélet, hanem az, ha az ember önként szakít bűnével s megtisztul tőle. Ez a megtérés. Isten nem akarja a bűnösnek halálát, hanem azt akarja, hogy megtérjen és éljen.
Mindennek azonban időben kell megtörténnie. Rendelt ideje útközben van. Ezért úti feladat a megtérés. Judás is megbánta bűnét, elítélte önmagát, de elkésett vele. Ezért összeveszett házastársak, elvetemült gyermekek, perlekedő testvérek, gyűlölködő szomszédok béküljetek ki hamar, míg az úton vagytok, mert a kegyelmi idő nem tudni, meddig tart! Keressük Istent, amíg megtalálható! Térjünk meg, amíg a bíró elé nem kell állanunk!
Úgy gondolod, hogy ez az ige nagyon komor, s nincs benne semmi az evangélium derüjéből? Nem komor, csak komoly. Olyan komoly, mint amilyen komoly az Isten ítélőszéke előtt való megállásunk, az üdvösség vagy kárhozat kérdése. Éppen azért komoly, mert Isten nagyon szeret minket. Ezért szól minden figyelmeztetése. Mentő szeretet van minden figyelmeztetés mögött. Ez a mentő szeretet még többre is képes, mint figyelmeztetésre. A Golgothára is képes. A Golgothán az történik, hogy a bíró kimondja az ítéletet, de a bűnös helyett önmagán hajtja azt végre. Őmaga megy a kárhozat tömlöcébe azért, hogy mi megmenekedjünk. Hogyne kellene sietni az ilyen Istenhez való megtéréssel!
Azt gondolod, hogy mindez nem szól neked? A mai lecke így kezdődik: Monda pedig a sokaságnak is. Nemcsak a tanítványoknak szól. Nézz egyszer szét a temetőben, s figyeld meg, hány fejfa alatt nyugszanak olyanok, akik ugyanabban az évben születtek, amelyben te is, vagy ugyanannyi éves korukban haltak meg, mint amennyi most te vagy, s akkor meglátod, hogy itt most nem elméleti kérdésekről volt szó, hanem egyenesen rólad, rólam, rólunk van szó! Ámen.”

Sálóm-Eiréné-Pax, Üdv:

                       \\\\\\/////
                       /  _   _  \
                      (| (.) (.) |)
 ___________________.oOOo__( )__oOOo.___________________
|                                                       |
|                Tommyca - Szakács Tamás                |
|                 az A-T&T  páros tagja                 |
|                                                       |
|         Felsőpetényi Evangélikus Egyházközség         |
|        2611 Felsőpetény,  Ságvári Endre u. 12.        |
|                   (35) 360-037   (Lelkészi Hivatal)   |
|                   (30) 426-5583  (T)                  |
|                                                       |
|                  tommyca@freemail.hu                  |
|              http://www.extra.hu/Tommyca              |
|___________________.oooO_______________________________|
                    (   )        Oooo.
                     \ (         (   )
                      \_)         ) /
                                 (_/